ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 червня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/922/23
Головуючий у першій інстанції – Кочура О. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/884/25

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у складі судді Кочури О.О. від 26 лютого 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Новгород-Сіверський, дата складання повного тексту рішення - 07 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, які набуті у шлюбі,

                         В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, які набуті у шлюбі, в якому просила: визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового 6удинку з господарськими спорудами  за  адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 71,0 м.кв, житловою площею 28,4 м.кв, а також на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд та ведення особистого селянського господарства за цією адресою, змінивши при цьому частку відповідача ОСОБА_2 у праві власності на дане нерухоме майно у розмірі 1/2 ix частки, позивач також  ставила питан6ня про стягнення на її користь із відповідача понесених у справі судових витрат. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що 04.09.1999 року вона уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований у Новгород-Сіверському відділі ДРАЦСу у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області, актовий запис №69. Під час перебування у шлюбі, а саме, 27.08.2001 року, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Новгород-Сіверського районного нотаріального округу Глазковою О.І. за реєстраційним №1287, ОСОБА_2 було придбано у власність 2/3 частки житлового будинку із відповідною часткою господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стверджувала, що даний будинок було придбано за кошти, які були накопичені їх сім`єю під час перебування у шлюбі, у розмірі 10 800 грн., та кошти, сплачені продавцю до 27.08.2004 року, у розмірі 3 850 грн., відповідно до п.3 укладеного договору купівлі-продажу. Позивач зазначала, що після остаточного розрахунку із продавцем, їх родиною було здійснено ремонт будинку та виділено його у окремий цілий об`єкт нерухомого майна. За доводами позивача, за результатами виділу, відповідачем ОСОБА_2 на своє ім`я було отримано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 26.12.2012 року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради. Також відповідачем, як власником спірного будинку, на підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради №130 від 27.09.2001 року, було отримано у власність 0,14 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №000459, виданим  на  ім`я  ОСОБА_2 .  Позивач  зазначала, що з причин наявності різних поглядів на подальше існування їх сім`ї та відсутність порозуміння у вирішенні побутових та сімейних питань, а також виникнення між сторонами спору суперечок, під час яких відповідач все частіше підіймав питання законності перебування позивача у спірному будинку, який відповідно до правовстановлюючого документу, оформлено на його ім`я, позивач ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду. 

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 26.02.2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки, які набуто у шлюбі - задоволено частково. Судом визнано за ОСОБА_1 право власності на 13/71 часток житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 71,0 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, а інші 58/71 часток зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами залишено у власності ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 13/71 часток земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а інші 58/71 часток зазначеної земельної ділянки залишено у власності ОСОБА_2 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 310 грн. 59 коп. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину сплачених витрат за послуги адвоката у розмірі 421 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.  Суд першої інстанції зазначив, що заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29.07.2024 року у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження будь-якою особою об`єкта нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати, після набрання рішенням законної сили.                        

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Новгород-Сіверського районного суду від 26.02.2025 року у справі №739/922/23, в частині розміру часток у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 71,0 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, а іншу 1/2 частку зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва i обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 частку зазначеної земельної ділянки залишити у власності ОСОБА_2 .. Апелянт також просить стягнути на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи апеляційним судом. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року ухвалено судом із неправильним застосуванням норм матеріального права, і тому воно підлягає зміні. Апелянт вказує, що будь-якої інформації про те, що кошти сплачені за придбання спірного нерухомого майна у повній сумі, або в її частині особистими коштами, договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 27.08.2021 року в собі не містить. Апелянт не заперечує, що у травні 2001 року відповідач разом зі своєю матір`ю та ОСОБА_3 продали квартиру в місті Ніжин Чернігівської області, однак це відбулось задовго до купівлі спірної частини будинку, i кошти від продажу даної квартири отримала саме матір відповідача ОСОБА_4 , про що вона особисто пояснила в судовому засіданні, і дані кошти вона витратила на погашення заборгованості за комунальними платежами, а також на купівлю житла для себе. Доводи апеляційної скарги вказують, що показання свідка ОСОБА_4 відносно того, що вона передала своєму сину ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 000 доларів США від продажу належної їм на праві спільної власності квартири у м.Ніжині, не є належними доказами у справі. Апелянт стверджує, що навіть, якби дана сума коштів дійсно надавалась би матір`ю відповідача ОСОБА_4 своєму сину ОСОБА_2 , то за офіційним курсом гривні до долара США на той час, а саме, травень 2001 pоку, це становило б еквівалент 5 415 грн., і аж ніяк не 7 000 грн., які суд першої інстанції визнав особистими коштами відповідача. Апелянт вказує,  що поясненнями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи №143/2807/17 у постанові від 18.07.2018 року, а також справи №569/243477/18 у постанові від 02.09.2020 року. Апелянт зазначає, що у неї є письмовий доказ, а саме, після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 26.02.2025 року, ОСОБА_5 відшукав у себе розписку, відповідно до ксерокопії якої, 20.08.2001 року ОСОБА_1 отримала у нього в борг кошти в сумі 1 700 грн. для купівлі будинку. За доводами апелянта, вказані кошти були сплачені продавцю спірного  будинку,  а  борг  було   повернуто   кредитору   15.04.2002   року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення відповідача ОСОБА_2 , який в судовому засіданні 26.02.2025 року пояснив, що з часу укладення шлюбу він працював на будівництві, і відповідно, отримував кошти у вигляді заробітної плати. За доводами апелянта, саме це дозволило їх сім`ї в більшій мірі накопичити кошти на купівлю 27.08.2001 року спірної частини будинку за кошти, які були спільними коштами подружжя. Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що кошти в сумі 7 000 грн., сплачені 27.08.2001 року при купівлі частини будинку, є особистими коштами відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а обґрунтоване  рішення Новгород-Сіверського районного суду від 26.02.2025 року - залишити без змін. 

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рязанець А.А. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. 

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Костюченко В.К. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Новгород-Сіверського районного суду від 26.02.2025 року - залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду даної справи (а.с.178,179), не з`явилися. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 04.09.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Новгород-Сіверським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №69 від 04.09.1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 15.02.2023 року серії НОМЕР_2 (а.с.4). 

Відповідно до копії договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 27.08.2001 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_2 купив 2/3 частки жилого будинку, з належною часткою надвірних будівель та споруд під номером АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташований один цегляний жилий будинок означений в плані А-1, жилою площею 32,4 кв. метрів, Б-1 цегляний сарай, В-1, Г-1 сараї дощаті. Продаж цей вчинено за десять тисяч вісімсот гривень, з яких сім тисяч двадцять гривень продавець одержала від покупця до підписання договору, а три тисячі вісімсот п`ятдесят гривень, що становить сімсот доларів США покупець ОСОБА_2 зобов`язується виплатити продавцю в строк не пізніше двадцять сьомого серпня дві тисячі четвертого року (а.с.6).

Згідно копії інвентаризаційної справи №1505 на домоволодіння АДРЕСА_1 , воно складалось із житлового будинку А-1, розмірами: 8,00 х 8,66 х 9,01, з прибудовою а-1, розмірами: 11,00 х 3,21 х 3,40 та сараєм Б-1 (а.с.133-142).

Згідно повідомлення КП ”Новгород-Сіверське МБТІ” №25 від 25.02.2025 року, загальна площа всього будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , станом на 27.08.2001 року, складала 81,2 кв.м, в тому, числі житлова 32,4 кв.м. ОСОБА_2 придбав 2/3 частини будинку з надвірними будівлями згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2001 року, всього загальною площею 57,0 кв.м, в тому числі, житловою 22,0 кв.м (а.с.132).

В подальшому, прибудова а-1 була перебудована, внаслідок чого загальна площа збільшилась з 57,0 кв.м до 71,0 кв.м, а житлова - з 22,0 кв.м до 28,4 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок від 20.12.2012 року. Вищевказаний житловий будинок було зареєстровано     на     ім`я     ОСОБА_2     в    КП ”Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації” за номером запису 1085 в книзі 8 (а.с.9-11,42).

Згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, право приватної власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в реєстрі 26.12.2012 року №38841504 за ОСОБА_2 у розмірі 1/1 частки, на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1    від   26.12.2012   року,   виданого   виконавчим   комітетом Новгород-Сіверської міської ради (а.с.8,41,42). 

На підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області №130 від 27.09.2001 року ОСОБА_2 , була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,14 га на території Новгород-Сіверської міської ради для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №000459 (а.с.7).

Згідно наданих на запит суду першої інстанції відповіді КП ”Ніжинське МБТІ” від 13.12.2023 року та копії договору купівлі-продажу квартири від 18.05.2001 року в АДРЕСА_2 , вбачається, що співвласники ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали належну їм квартиру за вказаною адресою за 27 461 грн. (а.с.51-52).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року, частково задовольняючи вимоги  позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що в ході розгляду даної справи із досліджених письмових доказів та показань свідка ОСОБА_4 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно був співвласником квартири   у    м. Ніжині,     Чернігівської     області,     яка    була    продана 18.05.2001  року  за 27 461 грн., з яких, згідно показань свідка ОСОБА_4 , відповідачу було передано 7 000 грн. для придбання частини спірного житлового  будинку. Із договору  купівлі-продажу  2/3  частини  житлового будинку  в  АДРЕСА_1 від 27.08.2001 року вбачається, що ОСОБА_2 одразу сплатив продавцю 7 020 грн., а сплата 3 850 грн. була відстрочена до 27.08.2004 року. Як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 26.02.2025 року, хоча відповідачем не надано суду беззаперечних доказів того, що 7 020 грн. - це ті кошти, які від отримав від продажу квартири в м. Ніжині, але враховуючи незначний проміжок часу між правочинами, розмір грошової частки, яку ОСОБА_2 отримав від продажу квартири в м. Ніжині та яку сплатив за купівлю частини спірного будинку АДРЕСА_1 , а також те, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження її доводів про купівлю будинку за кошти, накопичені в період шлюбу, тобто, з 04.09.1999 року по 27.08.2001 року, суд першої інстанції погодився із доводами  відповідача  ОСОБА_2 ,  що  сплачені    ним    7 000    грн.,    в рахунок  купівлі  частини  будинку  в  АДРЕСА_1 , є його особистими коштами. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що частка відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із врахуванням суми внесених ним особистих коштів в розмірі 7 000 грн., є його особистою приватною власністю, а частка в будинку, що залишилась, є спільною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток кожного із подружжя у спірному домоволодінні, суд першої інстанції також врахував, що на момент придбання будинку його загальна площа складала 57,0 кв.м, а на час розгляду справи становить 71,0 кв.м, тому шляхом математичного розрахунку: (х = 1925*71/10850 = 140225/10850 = 12,9), суд встановив, що частка ОСОБА_1 у спірному домоволодінні складає 13/71, а, відповідно, частка ОСОБА_2 - 58/71. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у будинку, у такій самій частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність фактичних та правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 13/71 частин спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, інші 51/78 часток зазначеної земельної ділянки суд першої інстанції вважав за необхідне залишити у власності ОСОБА_2 . При цьому, як вказав суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 26.02.2025 року, приватизована відповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, поділу не підлягає. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року ухвалено судом із неправильним застосуванням норм матеріального права, і тому воно підлягає зміні, не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що будь-якої інформації про те, що кошти сплачені за придбання спірного нерухомого майна у повній сумі, або в її частині особистими коштами, договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 27.08.2021 року в собі не містить. Апелянт не заперечує, що у травні 2001 року відповідач разом зі своєю матір`ю та ОСОБА_3 продали квартиру в місті Ніжин Чернігівської області, однак це відбулось задовго до купівлі спірної частини будинку, i кошти від продажу даної квартири отримала саме матір відповідача ОСОБА_4 , про що вона особисто пояснила в судовому засіданні, і дані кошти вона витратила на погашення заборгованості за комунальними платежами, а також на купівлю житла для себе. Доводи апеляційної скарги вказують, що показання свідка ОСОБА_4 відносно того, що вона передала своєму сину ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 000 доларів США від продажу належної їм на праві спільної власності квартири у м.Ніжині, не є належними доказами у справі. Апелянт стверджує, що навіть, якби дана сума коштів дійсно надавалась би матір`ю відповідача ОСОБА_4 своєму сину ОСОБА_2 , то за офіційним курсом гривні до долара США на той час, а саме, травень 2001 pоку, це становило б еквівалент 5 415 грн., і аж ніяк не 7 000 грн., які суд першої інстанції визнав особистими коштами відповідача. Апелянт вказує,  що поясненнями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи №143/2807/17 у постанові від 18.07.2018 року, а також справи №569/243477/18 у постанові від 02.09.2020 року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення відповідача ОСОБА_2 , який в судовому засіданні 26.02.2025 року пояснив, що з часу укладення шлюбу він працював на будівництві, і відповідно, отримував кошти у вигляді заробітної плати. За доводами апелянта, саме це дозволило їх сім`ї в більшій мірі накопичити кошти на купівлю 27.08.2001 року спірної частини будинку за кошти, які були спільними коштами подружжя. Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що кошти в сумі 7 000 грн., сплачені 27.08.2001 року при купівлі частини будинку, є особистими коштами відповідача.

Апеляційний суд вважає, що вказані вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року, виходячи із наступного. 

Відповідно до приписів статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.     
   
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно положень пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 

Положеннями ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що із врахуванням встановлених по справі обставин, які є документально підтвердженими, суд погодився із доводами відповідача ОСОБА_2 , що сплачені ним кошти у розмірі 7 000 грн., в рахунок купівлі частини будинку в АДРЕСА_1 , є його особистими коштами. При цьому, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні положень статей: 77, 80 ЦПК України, на спростування позиції відповідача відносно того, що сплачені ним кошти у розмірі 7 000 грн., в рахунок купівлі частини будинку в АДРЕСА_1 , є його особистими коштами.

Посилання апелянта на ті обставини, що з часу укладення шлюбу відповідач працював на будівництві, і відповідно, отримував кошти у вигляді заробітної плати, і саме це дозволило їх сім`ї в більшій мірі накопичити кошти на купівлю 27.08.2001 року спірної частини будинку за спільні кошти подружжя, не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року, оскільки вони не є документально підтвердженими. Згідно приписів ч.6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі документально підтверджених фактичних обставин справи та норм права, які регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що частка відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із врахуванням суми внесених відповідачем особистих коштів у розмірі 7 000 грн., є особистою приватною власністю відповідача. При цьому, частка у спірному будинку, що залишилась, є спільною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток кожного із подружжя у спірному домоволодінні, суд першої інстанції також врахував, що на момент придбання будинку його загальна площа складала 57,0 кв.м, а на час розгляду справи становить 71,0 кв.м, тому шляхом відповідного математичного розрахунку: (х = 1925*71/10850 = 140225/10850 = 12,9) суд першої інстанції встановив, що частка ОСОБА_1 у спірному домоволодінні складає 13/71, і відповідно, частка ОСОБА_2 - 58/71.

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 зазначає, що у неї є письмовий доказ, а саме, після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 26.02.2025 року, ОСОБА_5 відшукав у себе розписку, відповідно до ксерокопії якої, 20.08.2001 року ОСОБА_1 отримала у нього в борг кошти в сумі 1 700 грн. для купівлі будинку. За доводами апелянта, вказані кошти були сплачені продавцю спірного будинку, а борг було повернуто кредитору 15.04.2002 року.  

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Після  укладення  договору  позики  всі обов`язки за ним, у тому числі, повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно із приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Апеляційний суд дійшов висновку, що додана апелянтом до апеляційної скарги копія розписки від 20.08.2001 року, яка містить в собі виправлену повернуту суму позики, при цьому, виправлення належним чином не засвідчено, і вказана копія розписки не була предметом розгляду та дослідження суду першої інстанції, не може бути належним доказом у даній справі на підтвердження доводів апелянта, і відповідно, не може бути підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року. Крім того, у разі повернення ОСОБА_1 боргу, оригінал даної розписки має бути наявним у ОСОБА_1 , але вказаного документу до апеляційної скарги ОСОБА_1 не додано, як і не надано для огляду в судовому засіданні апеляційного суду. 

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно встановив правову природу заявленого позову, у достатньому обсязі визначився із характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і надав їм відповідну оцінку, в силу вимог статей: 12, 13, 81, 89 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи, та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей: 263, 264 ЦПК України, і підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції від 26.02.2025 року з мотивів, які викладені у апеляційній скарзі, відсутні.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26.02.2025 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                       
                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Дата складення повної постанови - 23.06.2025 року.

Головуючий:                                          Судді: