ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 липня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/18441/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року (головуючий суддя І-ї інстанції Бондар М.В.) в адміністративній справі №160/18441/24 за позовом   фізичної особи-підприємця ОСОБА_1   до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області    про  визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В: 
Позивач 08.07.2024 року звернувся через до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив  визнати протиправним та скасувати рішення від 08.02.2024  року №5939/04-36-09-04/ НОМЕР_1 про застосування до нього (ФОП) фінансових санкцій в розмірі 229400,00 грн..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року адміністративний позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.02.2024 №5939/04-36-09-04/ НОМЕР_1 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 фінансових санкцій в розмірі 229 400,00 грн, прийняте на підставі акту перевірки від 14.12.2023 за №4004/04-36-09-02/ НОМЕР_1 .
Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати, пов`язані зі сплатою: судового збору у розмірі 1835  гривень 20 копійок; витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень 00 копійок.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному  обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не з`ясував всі обставини справи, на які посилався скаржник, як на підставу своїх заперечень, не надав їм належної оцінки та неповно дослідив наявні у справі докази. Апелянт зазначає, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. Відповідач вважає, що ним не допущено порушення вимог статті 81 ПК України щодо оформлення наказу про проведення перевірки позивача та зазначає, що такий  наказ не є предметом даної справи, оскільки позивачем оскаржується саме рішення про застосування фінансових санкцій. Контролюючим органом було дотримано форму та зміст наказу ГУ ДПС у Дніпропетровській області №5085-п від 04.12.2023 року про призначення перевірки на підставі пп.80.2.2 та 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України та проведено фактичну перевірку, за результатами якої були виявлені порушення статті 11 Закону №481/95-ВР та статті 226 ПК України. На підставі висновків акту перевірки було винесено спірне рішення про застосування фінансових санкцій, яке відповідач вважає законним та обґрунтованим.
Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також представник позивача просила покласти на відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000,00 грн..
Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до положень статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
У період з 11.03.2025 року по 20.03.20205 року суддя-доповідач Юрко І.В.  перебувала на лікарняному. У період з 26.05.2025 року по 09.06.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. та суддя-член колегії Білак С.В. перебували у відпустці. У період з 26.05.2025 року по 13.06.2025 року суддя-член колегії Чабаненко С.В. перебувала у  відпустці. У період з 24.06.2025 року по 27.06.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

           Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та  відзиву  на скаргу, встановила  наступне.
          Позивач - ОСОБА_1 , 19.05.2022  року зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб   підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець. З 20.05.2022 року позивач перебуває на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Шевченківська ДПІ (Шевченківський р-н м.Дніпро). Основним видом діяльності за КВЕК є 47.26 Роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах (а.с.15).
Відповідач - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.
29.11.2023 року  Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області отримано заяву №896/04 інформаційного агентства «Антикорупційна правозахисна рада», в якій зазначено, що в ході журналістського розслідування встановлено реалізацію тютюнових виробів, електронних сигарет з рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пристроїв для споживання тютюнових виробів без їх згоряння без марок акцизного збору в торговельному закладі «MEDELLIN», який знаходиться за адресою: місто Дніпро, вулиця Калинова, 82Л. Також, заява містить інформацію, що при продажу тютюнових виробів працівники торгівельного закладу не застосовували реєстратор розрахункових операцій.
Контролюючим органом 04.12.2023 року відповідно ст.ст.19-1, 20, п.п.75.1.3 пункту 75.1 статті 75, п.п.80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2. статті 80, п.п.69.2 пункту 69   підрозділу 10 розділу ХХ   ПК України   винесено наказ №5085-п про проведення фактичної перевірки торгівельного об`єкту «MEDELLIN» за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вулиця Калинова, 82Л» з питань дотримання законодавства у сфері виробництва та обігу підакцизних товарів. Період діяльності, який буде перевірятись: згідно зі ст.102 ПК України (а.с.75).
12.12.2023 року фахівцями ГУ ДПС у Дніпропетровській області згідно  наказу проведено фактичну перевірку, за результатами якої 14.12.2023 року складено акт №4004/04-36-09-02/360/706279 (а.с.78-81). 
Актом  встановлено порушення позивачем статті 11 Закону №481/95-ВР, статті 226 ПК України, а саме: зберігання, реалізація тютюнових виробів, електронних сигарет та рідин, що використовуються в електронних сигаретах без наявності марок акцизного податку встановленого зразка; загальна вартість   тютюнових виробів, електронних сигарет та рідин, що використовуються в електронних сигаретах складає 114700 грн (перелік у додатку).
Контролюючим  органом на  підставі  акту  перевірки 08.02.2024  року винесено рішення про застосування фінансових санкції №5939/04-36-09-02/ НОМЕР_1 , яким згідно з абзацом 20 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР застосовано до ФОП ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 229400,00 грн. за реалізацію електронних сигарет та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, без наявності марок акцизного податку встановленого зразка (а.с.39-40).
Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач оскаржив таке рішення                   до  суду.

          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту  80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює, а тому саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення. Разом з тим, відповідач у наказі, прийнятому відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України не вказав мінімально достатні підстави для проведення перевірки. Суд дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення вимог ПК України щодо призначення та проведення перевірки позивача, які є «істотними», а тому правові наслідки такої перевірки відсутні, а рішення про застосування штрафних санкції від 08.02.2024 №5939/04-36-09-04/3601706219 підлягає скасуванню.

Апеляційний  суд, переглядаючи  рішення  суду  першої  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог  апеляційних  скарг  та  на  підставі встановлених  фактичних обставин  справи,  перевіривши  правильність застосування  судом  норм  матеріального та  процесуального  права, зазначає  про таке.
Згідно із підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
За приписами пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.
Порядок проведення фактичної перевірки врегульований статтею 80 ПК України.
З матеріалів  справи вбачається, що наказ ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 04.12.2023 року №5085-п «Про проведення фактичної перевірки торгівельного об`єкту «MEDELLIN» за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Калинова, 82Л» містить лише посилання на норму Податкового кодексу України, а саме: підпункти 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80, як на підставу для проведення фактичної перевірки (а.с.75).
Відповідно до  підпункту 80.2.5 п.80.2  ст.80 ПК України  фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
           В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що контролюючим органом було дотримано форму та зміст наказу №5085-п від 04.12.2023 року про призначення перевірки на підставі пп. 80.2.2 та 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України.
З  цього  приводу  апеляційний  суд  зазначає  наступне.
У питанні застосування п.п.  80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України  практика Верховного Суду є сформованою і усталеною, полягає в тому, що ця норма містить дві самостійні (автономні) підстави для проведення фактичної перевірки у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального: (1) отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства,     а також (2) здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у цій сфері. 
Тобто, цей пункт передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо. Здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.
  За сталою та послідовною практикою Верховного Суду (зокрема, постанови від              11 липня 2022 року у справі №120/5728/20-а, від 21 грудня 2022 року у справі №500/1331/21) формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту  81.1 статті 81 ПК України  щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки, кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі.
Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.
Як встановлено судом, наказ від 04.12.2023 року взагалі не містить посилання на жодну з можливих підстав перевірки, визначених підпунктом  80.2.5  пункту  80.5 статті 80 ПК України.
Отже, формулювання підстав перевірки в наказі не дає цілковитого розуміння, що підставою для проведення перевірки є саме здійснення контролюючим органом функцій, визначених  законом  у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального. У спірному наказі відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють (юридичні підстави). Не зазначено в наказі й того, що перевірка здійснюється з метою реалізації функції здійснення контролю у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, якою наділений контролюючий орган відповідно до приписів податкового законодавства. Наказ взагалі не містить посилання на жодну з можливих фактичних підстав перевірки, визначених підпунктом  80.2.5  пункту  80.5 статті 80 ПК України.
  У зв`язку з викладеним колегія суддів погоджується з висновками суду першої  інстанції, що наказ від 04.12.2023 року №5085-п прийнято за відсутності законодавчо встановлених підстав для проведення перевірки, без достатнього відображення підстав для проведення перевірки в тексті наказу, з недоліками в оформленні наказ, що вказує на безпідставність та протиправність наказу.
У постанові від 10 листопада 2022 року у справі №440/1074/21 Верховний Суд також зазначав, що підставою проведення фактичної перевірки, визначеної підпунктом  80.2.5. пункту 80.2. статті 80 ПК України, окрім отримання в установленому законодавством порядку інформації, є також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.
  Таким чином, доводи скаржника про те, що в будь-якому випадку підпункт  80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України  пов`язує підставу для проведення перевірки виключно з отриманням інформації, є безпідставними, а постанови Верховного Суду, на які послався скаржник, не містять такого висновку.
  Колегія суддів враховує, що відповідно до усталених висновків Верховного Суду оцінка правомірності призначення і проведення перевірки надається під час розгляду справи про скасування податкового повідомлення-рішення. При цьому, у випадку встановлення допущення контролюючим органом істотних порушень під час призначення і проведення перевірки, які тягнуть за собою протиправність прийнятого рішення контролюючого органу, такі висновки можуть бути самостійною підставою для задоволення позову і скасування такого рішення.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскільки в наказі відстутні будь-які посилання на конкретні фактичні підстави призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють, у зв`язку з чим такий наказ не може вважатися правомірним, а з огляду на приписи пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу не мають право приступати до проведення фактичної перевірки без наявності підстав для її проведення.
Вказані висновки апеляційним судом здійснені з урахуванням застосування зазначених норм права в постановах Верховного Суду, зазначених вище, та від                           12 жовтня 2021 року у справах №120/5729/20-а та №120/5229/20-а,  від 11 липня 2022 року у справі №120/5728/20-а, від 27 листопада 2023 року у справі №420/11790/22.
Водночас судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.  При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу,   а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Отже, у разі якщо контролюючим органом проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.
Колегія суддів також зазначає, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.
Порушення вимог Податкового кодексу України щодо неможливості проведення перевірки без наявності підстав для її проведення, які повинні бути зазначені у відповідному наказі, має наслідком визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.
За таких обставин, спірне рішення про застосування штрафних санкцій, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатися правомірним і підлягає скасуванню. Встановлені судом обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і прийнято оскаржене податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність такого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від                         22 вересня 2020 року  у справі №520/8836/18.
Зазначені обставини є самостійною підставою для задоволення позову, визнання протиправним і скасування оскарженого рішення і не потребують перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства по суті цих порушень.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000,00 грн., колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 встановлено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача до заяви надано наступні документи:
- ордер на надання правової допомоги;
- копія акту приймання-передачі наданих послуг від 10.03.2025 року;
- платіжна інструкція від 10.03.2025 року на суму 8000,00 грн..
          В матеріалах справи міститься копія договору №03/01/2023-01 про надання професійної правничої допомоги від 03.01.2023 року, відповідно до пункту 1.3 якого, клієнт доручає, а адвокат приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу, зокрема щодо складання процесуальних документів.
У пункті 3.2 цього договору зазначено, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього Договору.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 10.03.2025 року, адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги:
- ознайомлення з апеляційною скаргою - 1 год - 1600 грн;
- підготування відзиву на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Дніпропетровській області та направлення його до Дніпропетровського окружного адміністративного суду - 2 год - 6400 грн. (вартість однієї години - 3200 грн).
          Загальна вартість послуг складає 8000 грн..
Аналізуючи наведені вище докази стосовно правничої допомоги, апеляційний суд зазначає, що ознайомлення з апеляційною скаргою є складовою такої послуги як – складання (підготовка) відзиву на апеляційну скаргу, а направлення відзиву на апеляційну скаргу до суду не є правовою допомогою.
Зміст відзиву на апеляційну скаргу дублює позицію позивача та висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні.
Вказана категорія справ є типовою, а спірні правовідносини зрозумілими та нескладними.
Також представником позивача жодним чином не обґрунтовано кількість часу, який витрачено на кожну вказану послугу та суму кожної такої послуги, враховуючи типовість та зрозумілість предмету спору.
З огляду на вказане, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру в  порівнянні  із  складністю  справи.
Судом  апеляційної  інстанції  справа  розглянута  в  порядку  письмового  провадження.
Таким чином, зважаючи на предмет спору, складність адміністративної справи, яка не є складною та розглянута судом у письмовому провадженні, сталу судову практику щодо аналогічних спорів, апеляційний суд вважає що витрати на правничу допомогу, які визначені у відзиві на апеляційну скаргу в розмірі 8000,00 грн., є неспівмірними зі складністю адміністративної справи, обсягом та часом, витраченим на надання правничої допомоги, у зв`язку із чим достатнім та обґрунтованим розміром таких витрат у даній справі є 1000 грн..
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 150-154, 241-243, 294, 308, 312, 315, 316, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року в адміністративній справі №160/18441/24  залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року в адміністративній справі №160/18441/24 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 44118658) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та  касаційному оскарженню  не  підлягає,  крім  випадків,  передбачених  пунктом 5 частини 2 статті 328 КАС України.      

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко