ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 596/1495/24	Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М. 	
Провадження № 33/817/424/25 	Доповідач - Ваврів І.З.	
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2025 р. м. Тернопіль
Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З. 
розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, що притягнута до адміністративної відповідальності, адвоката Іжука Б.В. на постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисячі) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Як визнав суд, в с. Целіїв, по польовій автодорозі, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Renault Laguna», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився за допомогою приладу «Alcotest Drager 6820», тест № 2174, результат тесту - 0,34 проміле. Водій від проходження огляду в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.9 (а) ПДР України. 

       В апеляційній скарзі захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, адвокат Іжук Б.В. вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за відсутності на те достатніх доказів вини останнього. 
       В обґрунтування своїх доводів зазначає, що з відеозапису та протоколу доданих до матеріалів справи, вбачається, що поліцейськими не зазначено жодної ознаки алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 .
       Також вказує, що поліцейський не роз`яснив особі його права, зокрема передбачені ст.268 КУпАП, право користуватися юридичною допомогою адвоката.
       Апелянт вказує, що поліцейські не пред`явили ОСОБА_1 свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки газоаналізатора «Alcotest Drager 6820» та сертифікат відповідності, крім того, звертає увагу на відсутність вказаних документів в матеріалах справи.
       Наголошує на тому, що результати огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння становлять 0.34 проміле, що не перевищує допустиму норму алкоголю, оскільки є меншими за 0.50 мг на літр крові як вказано в п. 5 ст. 8 Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, яка ратифікована 25.04.1974 року Україною в складі СРСР. 
       Звертає увагу, що на відеозаписі та в матеріалах справи не зафіксовано відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом. 
       Вказує, що з оглянутого відеоматеріалу, що був долучений до справи, не вбачається що ОСОБА_1 керував автомобілем і під час керування його зупинили працівники поліції, оскільки відеозапис розпочинається з моменту коли автомобіль стоїть на польовій дорозі із вимкнутим двигуном і поліцейський вказує перепаркувати даний транспортний засіб.
       За вказаних обставин, матеріали провадження не містять достовірних відомостей, з яких можна було б беззаперечно, за принципом “поза розумним сумнівом” встановити факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
       Просить скасувати постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

       В судове засідання апелянт адвокат Іжук Б.В. та особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , які належним чином повідомлялися апеляційним судом про дату, час та місце судового розгляду, повторно не заявилися.
       Захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, адвокат Іжук Б.В. направив до суду заяву, за змістом якої повідомив суд про ет, що договір про надання правничої допомоги між ним та ОСОБА_1 розірвано.

       Відповідно до ст.294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
       За наведених обставин, зважаючи, що особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 належним чином був повідомлений апеляційним судом про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явився та не подав будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи, вважаю, що розгляд справи можливо провести без участі осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення.

       Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.
       Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення.
       Винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України доведена належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.
       Так, відповідно до вимог п. 2.9 “а” ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
       Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №093395 від 09.08.2025 р., у якому зазначено, що 09 серпня 2024 року о 18 год. 22 хв. в с. Целіїв, а саме по польовій автодорозі, Чортківського району, Тернопільської області водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Renault Laguna», номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціального технічного засобу газоаналізатора «Alcotest Drager 6820, ARLJ-0571» тест №2174, результат тесту: 0,34 проміле. Від подальшого огляду в медичному закладі водій відмовився. 
       В протоколі про адміністративне правопорушення, який був предметом розгляду суду, зазначено про роз`яснення ОСОБА_1 його прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КупАП.
       Зі змістом протоколу ОСОБА_1 був ознайомлений, від надання пояснень та підпису відмовився.
       Цей документ був предметом розгляду у суді першої інстанції та отримав належну правову оцінку з якою суд апеляційної інстанції погоджується.
       Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст.255 КУпАП, а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом по справі.

       Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
       Так, оглянутим в судовому засіданні відеоматеріалом, що зафіксований нагрудною камерою працівника патрульної поліції вбачається, що працівниками поліції було зупинено транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 за порушення ПДР України.
       В матеріалах справи міститься копія постанови серії ЕНА № 2793758 від 09.08.2024 р. про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 за ч.5 ст.121 КупАП. (а.с. 8)
       Також відеозаписом з нагрудних камер поліцейських зафіксовано, що працівник поліції повідомив водія ОСОБА_1 про допущені ним порушення правил дорожнього руху, які були підставою для зупинки транспортного засобу, що ним не заперечувалось. Крім цього працівники поліції, спілкуючись із ОСОБА_1 , виявили у останнього явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота. Вказана ознака була названа ОСОБА_1 та запропоновано водієві пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічного приладу, на що ОСОБА_1 погодився. Після проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу результат огляду ОСОБА_1 становив 0,34 проміле. З результатом огляду на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 погодився та повідомив, що напередодні вживав алкогольні напої, від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в найближчому медичному закладі відмовився (час 18:48:52). Працівником поліції було повідомлено ОСОБА_1 , що на нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.
       Апеляційний суд звергає увагу, що ОСОБА_1 під час спілкування із працівниками поліції, не заперечував факт керування ним транспортним засобом, повідомив працівників поліції, що він дійсно керував транспортним засобом.
       Дані обставини дають суду підстави вважати, що саме ОСОБА_1 був водієм вищезазначеного транспортного засобу.
       З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 транспортним засобом не керував є безпідставними і надуманими.
       Таким чином, заперечення апелянтом факту керування транспортним засобом розцінюються апеляційним судом як обраний спосіб захисту з метою уникнення від відповідальності.
       
       Доводи апелянта щодо відсутності у матеріалах справи сертифіката відповідності та свідоцтва про повірку спецприладу Драгер 6820, на що захисник звертає увагу в апеляційній скарзі, то такі твердження є неспроможними, оскільки матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 вимагав такі документи, як це передбачено п.5 Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р № 1452/735.
       Окрім того, ОСОБА_1 , у разі незгоди із результатом або технічним станом газоаналізатора, не був позбавлений можливості проїхати в заклад охорони здоров`я для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою іншого спеціального технічного засобу, про що йому було роз`яснено поліцейським і від чого водій відмовитися.
       Тому, у суду відсутні будь-які підстави ставити під сумнів результати огляду на стан алкогольного сп`яніння, що були визнані особою, яку суд першої інстанції визнав винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

       Що стосується твердження сторони захисту про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено жодної ознаки алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , то апеляційний суд звертає увагу, що протокол складено за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що й відображено у вказаному процесуальному документі. Тому відсутність у протоколі вказівки на ознаки алкогольного сп`яніння водія, на що звертає увагу увагу апелянт, не може свідчити про його невідповідність вимогам ст.256 КУпАП. 
       Окрім того, з відеозапису долученого до матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції виявлено та озвучено ознаки алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 , а саме запах алкоголю з порожнини рота, у зв`язку з чим він мав пройти огляд. 
       Доводи апелянта про те, що результати огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння становлять 0.34 проміле, що не перевищує допустиму норму алкоголю, оскільки є меншими за 0.50 мг на літр крові що передбачено п. 5 ст. 8 Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, яка ратифікована 25.04.1974 року Україною в складі СРСР є непереконливі.
       Відповідно до статті 8 пункту 5 Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, яка ратифікована Українською СРСР 25 квітня 1974 року, із змінами, внесеними Європейською угодою, якою доповнено Конвенцію про дорожній рух від 01 травня 1971 року, зі змінами та доповненнями, в національному законодавстві повинні бути передбачені спеціальні положення, які стосуються керування під впливом алкоголю, а також допустимий законом рівень вмісту алкоголю в крові, а у відповідних випадках - у повітрі, що видихається, перевищення якого є несумісним з керуванням транспортним засобом. У всіх випадках максимальний рівень вмісту алкоголю в крові у відповідності до національного законодавства не повинен перевищувати 0,50 г чистого алкоголю на літр крові або 0,25 мг на літр повітря, що видихається.
       Наведена вище норма Конвенції не встановлює мінімального рівня алкоголю в крові або у повітрі, що видихається водієм, а навпаки, встановлює його максимальний рівень, за яким настає алкогольне сп`яніння. Проте, Конвенція про дорожній рух не забороняє національним органам влади встановлювати інші показники рівня алкоголю, менші за 0,25 мг у видихуваному повітрі, що й має місце в Україні, де встановлено мінімальний показник рівня алкоголю 0,2 ‰.
       Відтак, положення зазначеної Конвенції застосуванню, у зазначеному випадку, не підлягають.
       
       Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не було відсторонено від керування транспортним засобом, на що він звертається увагу в апеляційній скарзі, жодним чином не спростовує безпосередньо самого факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що доведено судом належними та допустимими доказами.

       З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за порушення ним п.2.9 «а» Правил дорожнього руху, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, а зміст постанови відповідає вимогам статтей 283, 284 КУпАП.
       Аналіз матеріалів провадження дає підстави для висновку, що дії працівників поліції щодо фіксації правопорушення вчиненого ОСОБА_1 узгоджуються з вимогами ст.266 КУпАП та приписами Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р № 1452/735 та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1376.
       Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене нею адміністративне правопорушення. 
       
       Апеляційний суд також звертає увагу, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
       Таким чином, виходячи з аналізу доказів досліджених судом першої інстанції та перевірених під час апеляційного розгляду матеріалів справи, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та кваліфікація її дій за ч.1 ст.130 КУпАП є правильним.
       Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви у об`єктивності оцінки доказів зроблених судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи, апелянтом не надано і не здобуто таких в процесі апеляційного розгляду.
       Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено.
       Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого нею правопорушення, особи правопорушника, ступеню її вини та інших обставин справи.
       З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

Керуючись ст.294 КУпАП, — 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, Іжука Б.В. залишити без задоволення, а постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року щодо ОСОБА_1 – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.        

Суддя