Справа № 452/3384/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С. 
Провадження № 22-ц/811/665/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       22 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: представника позивача – Фостяка О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Кріакі ЛТД» на заочне рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «КРІАКІ ЛТД», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - про витребування майна з чужого незаконного володіння .,-

ВСТАНОВИВ:

       У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПП «Кріакі ЛТД», третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
       Свої вимоги мотивувала тим, що з 03 квітня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У період шлюбу за спільні кошти та спільними зусиллями вони здійснювали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 . В цей період часу вони періодично тимчасово проживали і в Україні, і в Сполучених Штатах Америки. Процес будівництва закінчився у 2009 році та ОСОБА_2 розпочато документальне оформлення права власності на будинок. Вважає, що житловий будинок та надана для його обслуговування земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 .. 
       У 2016-2018 роках їх подружні відносини стали погіршуватися, тому вона, позивач по справі, вирішила скористатись своїм правом на поділ об`єктів спільної сумісної власності. При підготовці до вирішення питання поділу будинковолодіння їй стало відомо, що житловий будинок перейшов до статутного фонду ПП «Кріакі ЛТД» на підставі наступних дій, а саме, стягнення солідарно із батька ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (поручителя) грошової заборгованості за договором позики в сумі 9500 доларів США, який був вирішений шляхом укладення мирової угоди між сторонами, за якою до позивача ОСОБА_3 перейшло право власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування. В подальшому ОСОБА_3 уклала із своїм чоловіком ОСОБА_4 договір про поділ вказаного майна, як спільної сумісної власності подружжя, за яким ОСОБА_3 отримала у власність 1/3 частину житлового будинку та земельної ділянки, а її чоловік ОСОБА_4 2/3 частини цих об`єктів; надалі подружжя внесло згадані об`єкти до статутного фонду ПП «Кріакі ЛТД», у результаті чого, 04.01.2019р. було зареєстровано право власності за відповідачем. Одночасно позивач зазначає, що первинний документ, на підставі якого розпочалася процедура відчуження житлового будинку та земельної ділянки – ухвала Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.11.2016р. про визнання мирової угоди була скасована відповідно до Постанови Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, підставою для чого стало порушення прав та інтересів позивача у частині права власності на майно, яке є об`єктом її спільної сумісної власності із третьою особою ОСОБА_2 . Внаслідок того, що відчуження житлового будинку та земельної ділянки, на її думку, було незаконним, ПП «Кріакі ЛТД» неправомірно набуло у власність вказані об`єкти. Позивач вважає, що на підставі ст. 388 ЦК України має право на витребування майна в суб`єкта, який незаконно ним заволодів.
       Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
       Витребувано з чужого незаконного володіння- приватного підприємства «Кріакі ЛТД» (ЄДРПОУ-42676544) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 319,2кв.м. та надану для його обслуговування земельну ділянку, площею 0,06га із кадастровим номером 4624287200:02:001:0544.
       Стягнуто із Приватного підприємства «Кріакі ЛТД» 768,4грн понесених документально підтверджених судових витрат.
       Не погоджуючись з рішенням суду відповідач Приватне підприємство «Кріакі ЛТД» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
       Вказує, що їх не повідомляли про розгляд справи в належному порядку.
       Звертає увагу суду на те, що задоволення віндикаційного позову і витребування в них спірного будинку та земельної ділянки призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Представник апелянта та треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
       З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.        Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
       Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – Фостяка О.Я. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.         
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 (змінила своє прізвище на ОСОБА_1 (а.с.56-58 т.2) відчужив житловий будинок та земельну ділянку, які набуті у зареєстрованому шлюбі та можуть належати до об`єктів спільної сумісної власності. Відчуження житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться у АДРЕСА_1 відбулося без згоди другого подружжя, а саме ОСОБА_1 . Надалі житловий будинок третіми особами, які розділили свої частки у ньому, передано ПП «Кріакі ЛТД».
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (позивачка ОСОБА_1 ) 3 квітня 2003 року було зареєстровано шлюб.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03.02.2011р. сільським головою Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області, зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 319,2кв.м., житловою площею 98,1кв.м. за ОСОБА_2 .
       Із Державного акту про право власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 . (а.с.65 т.2).
       Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 183277188 від 02.10.2019, власником об`єктів нерухомості по АДРЕСА_1 є ПП «Кріакі ЛТД», яке набуло право власності 04.01.2019 року на підставі рішення загальних зборів засновників приватного підприємства та акту приймання-передачі і оцінки майна між підприємством та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.73-76 т.2).
       Згідно даних інформації встановлено, що до передачі житлового будинку у ПП «Кріакі ЛТД», 04.01.2018 року зареєстровано спільну часткову власність вищевказаних об`єктів нерухомості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі Договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Шафран Р.І. 04.01.2018, реєстровий номер №33. (а.с.71-72,72зворот т.2).
       Підставою виникнення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 зазначена ухвала Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.11.2016 про визнання мирової угоди та поділ майна подружжя (а.с.17 т.2).
       Постановою Львівського апеляційного суду від 22.04.2019 року вищезазначена Ухвала Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.11.2016 року скасована, справу направлено в суд першої інстанції з тих підстав, що порушуються права позивачки ОСОБА_1 (а.с.18-19 т.2).
       За положеннями ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно з ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Зазначеному вище кореспондує ч.3 ст.368 ЦК України у якій прописано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України  дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       За змістом ч.1ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою ( ст..65 СК України).
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, відчужив житловий будинок та земельну ділянку, які набуті за час шлюбу та можуть належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, даних, які б суперечили цьому матеріали справи не містять; таке відчуження відбулося без згоди іншого із подружжя, шляхом укладення мирової угоди, затвердженої ухвалою суду; разом з тим, на підставі цієї ухвали, яка подальшому була скасована судом апеляційної інстанції, новий власник ОСОБА_3 , не маючи законного права на це майно уклала договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в тому числі житлового будинку та земельної ділянки, які набула неправомірно, із своїм чоловіком ОСОБА_4 , що посвідчений нотаріусом без відповідної правової підстави; надалі це подружжя безоплатно передало свої частки у вказаному житловому будинку та земельній ділянці до статутного фонду ПП «Кріакі ЛТД»; усі ці дії, вчинені третіми особами свідчать про їх бажання вивести ці об`єкти нерухомості із власності первинного власника ОСОБА_2 , котрий однозначно не мав наміру ділити ці об`єкти із дружиною ОСОБА_1 як спільне майно подружжя.
Відповідач ПП «Кріакі ЛТД» набуто у власність житловий будинок та земельну ділянку шляхом внесення до статутного фонду підприємства від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; у свою чергу ОСОБА_3 набула права власності на вказані об`єкти на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.11.2016р. по справі №446/2033/16-ц, котра скасована згідно постанови Львівського апеляційного суду, та відповідно втратила свою чинність щодо переходу права власності на житловий будинок та земельну ділянку до ОСОБА_3 .
       Відтак, чинність умов мирової угоди, а отже породжених нею правових наслідків, нерозривно пов`язана із чинністю відповідної ухвали місцевого суду, і на тепер повинна бути виконаною з метою законних інтересів власника майна.
       За положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Відповідно до ст.387 ЦК України власник вправі витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц прописано, що власник з дотриманням вимог статтей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника ( п.147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що: «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
       Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дано їм належну правову оцінку.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції а зводяться до переоцінки доказів.
       Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
       Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ: 

апеляційну скаргу ПАТ «Кріакі ЛТД» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22.08.2025 року.

Головуючий:                                                                Ванівський О.М.

Судді:                                                                        Цяцяк Р.П.

                               Шеремети Н.О.