Єдиний унікальний номер 761/1508/25
Апеляційне провадження №33/824/2329/2025

 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
____________________________________________________________________
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
01 травня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року, прийняту відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В :
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №203696 23 грудня 2024 року о 23 год. 20 хв. за адресою: м. Київ, вул. О. Теліги, 11, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, координації рухів та виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на місці за допомогою газоаналізатора Драгер або у лікаря-нарколога водій ОСОБА_1 відмовився у встановленому законом порядку. Таким чином, своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп., на користь держави, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
У судове засідання, призначене на 01.05.2025 року, з`явився захисник.
Основним доводом апеляційної скарги було:
-  поліцейський не проінформував ОСОБА_1 про конкретну причину зупинки транспортного засобу, чим порушив вимоги ст.35 Закону України «Про національну поліцію»;
-    ОСОБА_1 повідомив поліцейським про те, що він є військовослужбовцем, але патрульний не відреагував і продовжив перевірку документів;
-  для військовослужбовців діє спеціальний порядок огляду їх на стан сп`яніння, визначений приписами ст.266-1КУпАП.
-  під час зупинки транспортного засобу поліцейським, ОСОБА_1 виконував обов`язок військової служби, а саме службову поїздку.
Дані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційний судом.
По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
У своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Окрему увагу апеляційний суд звертає на доводи апелянта про те, що для військовослужбовців діє спеціальний порядок огляду їх на стан сп`яніння, визначений приписами ст.266-1КУпАП.
 Відповідно до положень ч.2 ст.266-1 КУпАП огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Як убачається з відеозапису місця події, ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції у м. Києві під час керування транспортним засобом Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_1 на вул. О. Теліги, 11 у м. Києві, тобто поза межами території будь-якої військової частини. 
Аналіз положень  ст.266-1 КУпАП свідчить про те, що даною нормою не визначається порядок огляду військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, які керують транспортним засобом. Тобто, положення ст. 266-1 КУпАП не стосуються спеціального суб`єкту - водія транспортного засобу, а лише військовослужбовців за вчинення військових адміністративних правопорушень.
Таким чином, порядок огляду військовослужбовців Збройних Сил України, які керують транспортними засобами на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції здійснюється в загальному порядку, встановленому ст. 266 КУпАП, отже посилання апелянта є помилковими.
Що стосується доводів апелянта про те, що під час зупинки транспортного засобу поліцейським, ОСОБА_1 виконував обов`язок військової служби, а саме службову поїздку, суд  також не приймає.
Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено початок, призупинення, продовження і закінчення проходження військової служби, а також час та місце виконання обов`язків військової служби.
Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або і служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.
ОСОБА_1 зазначив, що під час зупинки транспортного засобу виконував обов`язку військової служби, а саме здійснював службову поїздку.
Водночас жодних документів про те, що на час зупинки автомобіля під його керуванням він виконував обов`язки військової служби, не надав.
Пред`явлення військового квитка та довідки військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України про те, він перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 з 16.07.2024 не є належними доказами здійснення службової поїздки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не приймає вказані доводи апелянта, оскільки останній не довів свою позицію належними доказами.
На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції констатує належність огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння як військовослужбовця відповідно до положень ст.266 КУпАП.
Крім того, як встановлено відеозаписом з нагрудної камери поліцейського ОСОБА_1 сам визнав, що вживав алкогольні напої.
Тому доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП була підтверджена на підставі сукупності належних та допустимих доказів.
Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи  апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд-
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              С.О. Журба