КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 756/4540/24                                   Головуючий у суді першої інстанції   - Шевчук А. В.
Номер провадження № 22-ц/824/10032/2025                                   Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2025 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Русан А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хесторія Україна", третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Хесторія Україна" - Лещинська Олена Леонідівна про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ "Хесторія Україна" про поновлення на роботі менеджером з організації консультативних послуг та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2024 року до дня поновлення на роботі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги  позивач вказувала, що 12 січня 2024 року на сайті «WORK.ua» вона відгукнулась на пропозицію ТОВ «Хесторія Україна», на посаду: «менеджер по роботі з клієнтами, адміністратор» із заробітною платою 25 000-30 000 грн на місяць.
16 січня 2024 року позивач пройшла співбесіду з директором ТОВ Лещинською О.Л. , за результатами якої керівництвом роботодавця було прийнято рішення про прийняття її на роботу на дану посаду, з 18 січня 2024 року із заробітною платою 25 000 грн на місяць та подальшим підняттям на 30 000 грн.
За твердженням позивача 18 січня 2024 року під час підписання заяви про прийняття на роботу та договору, їй було повідомлено інспектором відділу кадрів про необхідність відкриття рахунку в «Райффайзен банк», на який їй буде виплачуватись мінімальна заробітна плата в розмірі 7 100 грн на місяць, (після сплати податків 6 239, 75 грн), а решту вона буде отримувати 15 числа кожного місяця готівкою з рук директора «в конверті».
ОСОБА_1 вказує, що була змушена погодитись на дані умови, оскільки одна виховує неповнолітню доньку і не має інших засобів для існування крім роботи.
Таким чином, позивач приступила до роботи на посаді «менеджера з організації консультативних послуг» в ТОВ «Хесторія Україна» з 18 січня 2024 року.
16 лютого 2024 року після виникнення конфлікту з директором, який відбувся після її - директора відмови від попередніх домовленостей, щодо суми заробітної плати, позивач подала заяву на звільнення за згодою сторін з 19 лютого 2024 року.
Вказує, що була впевнена у тому, що її заява на звільнення за згодою сторін з 19 лютого 2024 року була прийнята директором, більше того в телефонній розмові Лещинська О.Л. підтвердила свою згоду та запросила приїхати до офісу ТОВ «Хесторія Україна» 19 лютого 2024 року для отримання розрахункових коштів та документів.
19 лютого 2024 року директор ТОВ «Хесторія Україна» не відповідала на її дзвінки і остання не мала можливості потрапити в офіс роботодавця, 20 лютого 2024 року директор Товариства відповіла і запросила її до офісу о 18 год. 30 хв.
20 лютого 2024 року вона отримала розрахункові кошти в сумі 3 641, 80 грн на банківську карту, а обіцянки повернути трудову книжку, за твердженням позивача, продовжувалися до 28 лютого 2024 року, коли їй повідомили про те, що її документи будуть відправлені поштою. Таким чином, позивач отримала документи 04 березня 2024 року і лише тоді дізналася із трудової книжки про своє звільнення з 23 лютого 2024 року за прогул без поважних причин на підставі Актів відсутності на роботі з 19 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року.
ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним вказуючи про те, що роботодавець не зажадав від неї письмових пояснень та не з`ясував підстав відсутності працівника на робочому місці, що є обов`язковою передумовою застосування дисциплінарного стягнення. У зв`язку із неможливістю доведення відсутності працівника без поважних причин, звільнити його за п. 4 ст. 40 КЗпП неможливо, а тому звернулася до суду і просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було залишено поза увагою ті обставини, що її не було допущено до робочого місця як працівника, оскільки 16 лютого 2024 року було заблоковано її електронну перепустку, 19 лютого 2024 року її було позбавлено можливості мати доступ до робочого місця, 20 лютого 2024 року вилучено її перепустку та ключ від кабінету. При цьому, наголошує, здійснювалося табелювання робочого часу з 21 по 23 лютого 2024 року як прогул.
Судом першої інстанції також були проігноровані два офіційних Листи від Центрального Міжрегіонального Управління Державної Служби з питань праці, в яких вказується на виявлені порушення трудового законодавства відповідачем в результаті перевірки законності проведення процедури звільнення.
Не погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що 16 лютого 2024 року вона покинула робоче місце без попередження про свою відсутність, оскільки того дня вона покинула робоче місце зі згоди директора ТОВ «Хесторія Україна» - Лещинської О.Л..
Звертає увагу суду, що після виявлення факту відсутності працівника на роботі роботодавець повинен вжити заходів для з`ясування причин такої відсутності, за результатами чого складається акт. В такому акті мають бути викладені конкретні причини відсутності працівника на роботі або вказано про те, що з`ясувати причини не вдалось. 
Доказів, про виконання таких вимог відповідачем не надано. Відповідач не зажадав пояснення причин відсутності на роботі, що не оспорюється ним, а тому всі акти, протоколи та накази, надані суду не повинні булі братися до уваги та мали б бути відхилені.
20 лютого 2024 року, під час її візиту до офісу, їй не надавалися для ознайомлення будь-які акти та протоколи, про їх наявність вона не знала. 
Наголошує, що всі надані відповідачем документи до суду, а саме: Наказ № 2302/24-1-К від 23 лютого 2024 року про її звільнення, Акт № 2002/24-2 від 20 лютого 2024 року про відмову від надання нею письмових пояснень, причин відсутності на роботі та інші - складені поза трудовим законодавством та суперечать йому, оскільки, за умови проведення з нею розрахунку 20 лютого 2024 року - на дати створення цих документів, вона вже не була працівником ТОВ «Хесторія Україна». Всі ці документи, на її думку, суперечать КЗпП України, а тому не повинні були братися до уваги судом першої інстанції. Вважає, що неможливо проводити повний розрахунок при звільненні до дати звільнення.
06 травня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від директора ТОВ «Хесторія Україна» - Лещинської О.Л., відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що відповідачем було вжито всіх необхідних заходів для з`ясування причин відсутності позивача на роботі. Починаючи з 16 лютого по 23 лютого 2024 року включно, відповідач щоденно здійснював телефонні дзвінки на контактний номер позивача з метою запропонувати надати письмові пояснення щодо причин її неявки на робоче місце. Зокрема, з 20 по 23 лютого ОСОБА_1 відповідала на телефонні дзвінки, що нею ж не заперечується. Проте, незважаючи на належну комунікацію, остання жодного разу не повідомила про причини своєї відсутності, письмових пояснень не надала.
20 лютого 2024 року, коли позивач з`явилася в офіс, їй повторно було запропоновано надати письмові пояснення, однак вона категорично відмовилась. Факт відмови був зафіксований у відповідному акті, складеному за участю представників відповідача.
Звертає увагу суду, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем були озвучені загальні твердження щодо наявності конфліктної ситуації між нею та директором ТОВ «Хесторія Україна». Однак у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність такої ситуації.
Разом з тим, позивачем не надано жодного належного доказу того, що директор Товариства - Лещинська О.Л. надала їй дозвіл залишити робоче місце о 15 годині 40 хвилин 16 лютого 2024 року. 
Твердження про досягнення домовленості про згоду керівництва ТОВ на звільнення позивачки за згодою сторін  залишаються виключно суб`єктивною оцінкою ОСОБА_1 , не підтвердженою жодними об`єктивними доказами.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач 20 лютого 2024 року здійснив всі розрахунки, які необхідно здійснити при звільненні, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Представники відповідача ТОВ «Хесторія Україна» - Кірічевська О.І. та Корольова Є.О. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважають рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просили залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 17 січня 2024 року ОСОБА_1 , повідомивши адресу місця проживання та контактний телефон звернулася до директора ТОВ «Хесторія Україна» із заявою про прийняття її на основне місце роботи на посаду менеджера з організації консультативних послуг відділу адміністрації організації з 18 січня 2024 року.
Згідно Наказу №1701/24-1-К від 17 січня 2024 року ОСОБА_1 прийнята на посаду менеджера з організації консультативних послуг в ТОВ «Хесторія Україна» з 18 січня 2024 року із посадовим окладом 7 100 грн та строком випробування 3 місяці.
З вказаним наказом та правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_1 ознайомилась під особистий розпис 18 січня 2024 року.
Таким чином ОСОБА_1 була обізнана із правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Хесторія Україна» за якими робочий день в товаристві розпочинається о 9 год. 00 хв. і закінчується о 18 год. 00 хв. із вихідними днями в суботу та неділю.
З доповідної записки головного юрисконсульта ТОВ «Хесторія Україна» Корольови Є.О. на ім`я директора ТОВ «Хесторія Україна» - Лещинської О.Л. від 16 лютого 2024 року вбачається, що цього ж дня менеджер з організації консультативних послуг ОСОБА_1 о 15 год. 40 хв. покинула своє робоче місце без попередження про свою відсутність. Покидаючи робоче місце ОСОБА_1 без дозволу роботодавця взяла із собою техніку, яка належить товариству.
У відповідності до Наказу №1602/24-1 від 16 лютого 2024 року директора ТОВ «Хесторія Україна» для службового розслідування відсутності на робочому місці ОСОБА_1 , створена комісія для розслідування самовільного залишення останньою роботи без попередження роботодавця та ініційовано відібрання у неї письмових пояснень із складання акту з підтверджуючими документами.
Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 подано на ім`я директора ТОВ «Хесторія Україна» заяву датовану 16 лютого 2024 року у якій просила звільнити її з посади «Менеджера по роботі з клієнтами» за згодою сторін (п. 1. ст. 36 КЗпП) з 19 лютого 2024 року.
В свою чергу зі змісту Акту №1902/24-1 від 19 лютого 2024 року комісії з проведення службового розслідування вбачається, що ОСОБА_1 хоч і направила директору ТОВ «Хесторія Україна» заяву датовану 16 лютого 2024 року про звільнення за згодою сторін з 19 лютого 2024 року, однак у цей день на роботу не вийшла без підтвердження поважності причин неявки. Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та ігнорування телефонних дзвінків позбавило можливості роботодавця повідомити її про те, що ТОВ «Хесторія Україна» не погоджується на припинення трудових відносин за згодою сторін. При цьому, за твердженням комісії вказана заява не підлягала задоволенню, оскільки була оформлена з помилками щодо посади працівника і подана без досягнення взаємної згоди сторін, а саме згоди зі сторони роботодавця.
Згідно Акту про відсутність на роботі №2002/24-1 від 20 лютого 2024 року складеного о 15 год. 00 хв. комісією з проведення службового розслідування зафіксовано відсутність на робочому місці більше трьох годин робочого дня 20 лютого 2024 року менеджера з організації консультативних послуг ОСОБА_1 . Заяви від останньої про причини відсутності на робочому місці не були надані. Представниками комісії здійснювалися телефонні дзвінки на відомий телефонний номер ОСОБА_1 .
Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що згодом 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 все ж таки з`явилася в офісі ТОВ «Хесторія Україна», однак на пропозицію надати пояснення щодо причин відсутності на роботі 16 лютого 2024 року, 19 лютого 2024 року, 20 лютого 2024 року та ознайомитись з проектами Наказу про звільнення відмовилась, про що цього ж дня о 19 год. 50 хв. та о 20 год. 00 хв. комісією з проведення службового розслідування складено відповідні Акт №2002/24-2 та Акт №2002/24-3.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не вийшла на роботу та не приступила до виконання своїх обов`язків 21 лютого 2024 року, 22 лютого 2024 року, 23 лютого 2024 року, що зафіксовано в Актах про відсутність на роботі №2102/24-1, №2202/24-1, №2302/24-1 з яких вбачається, що ОСОБА_1 не повідомлено роботодавцю про причини відсутності на робочому місці, більше того відповідаючи на телефонні дзвінки остання повідомляла, що приїде до офісу товариства.
За результатами службового розслідування комісії ТОВ «Хесторія Україна» щодо причин відсутності на робочому місці менеджера з організації консультативних послуг ОСОБА_1 та з`ясування причин самовільного залишення робочого місця та території офісу ТОВ «Хесторія Україна» без попередження роботодавця, оформлено Акт №2302/24-2 від 23 лютого 2024 року яким завершено службове розслідування та запропоновано звільнити ОСОБА_1 із займаної посади.
Відповідно із Наказом №2302/24-1-К від 23 лютого 2024 року за підписом директора ТОВ «Хесторія Україна» - Лещинської О.Л. менеджера з організації консультативних послуг ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 23 лютого 2024 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 19 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог мотивував своє рішення тим, щозвільнення позивача здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Статтею 233 КЗпП України передбачена можливість працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
З наведених обставин справи вбачається, що трудові правовідносини між сторонами на умовах безстроковості з виникли з 17 січня 2024 року.
Перевіряючи правомірність підстав відмови відповідача у звільненні позивача за його ініціативою, апеляційний суд має здійснити перевірку всіх доводів позивача про порушення відповідачем його конституційних і трудових прав під час перебування сторін у трудових правовідносинах.
Звертаючись з позовною заявою позивач посилалася на те, що 16 січня 2024 року вона пройшла співбесіду з директором Лещинською О.Л. та за результатами якої була прийнята на роботу на посаду, з 18 січня 2024 року із заробітною платою 25 000 грн. на місяць та подальшим підняттям на 30 000 грн.
Вказувала, що 18 січня 2024 року під час підписання заяви про прийняття на роботу та договору їй було повідомлено інспектором відділу кадрів про необхідність відкриття рахунку в «Райффайзен банк» на який їй буде виплачуватись мінімальна заробітна плата в розмірі 7 100 грн на місяць, (після сплати податків 6 239 грн 75 коп.), а решту вона буде отримувати 15 числа кожного місяця готівкою з рук директора «в конверті» та погодилась на дані умови, оскільки сама виховує неповнолітню доньку.
Як вказувала позивач, що після місяця робити між сторонами виник конфлікт з приводу відмови від попередніх домовленостей, щодо заробітної плати та після чого нею було подано заяву про звільнення за згодою сторін з 19 лютого 2024 року.
16 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення посилаючись на положення п.1 ст. 36 КЗпП України. Положення п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (КЗпП) регулює припинення трудового договору за угодою сторін. Це означає, що трудовий договір може бути розірвано, якщо обидві сторони (працівник і роботодавець) досягли згоди щодо цього.
Для припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП потрібна згода як працівника, так і роботодавця.
Крім того, цього ж дня ОСОБА_1 посеред робочого дня самовільно залишила робоче місце і покинула територію офісу ТОВ «Хесторія Україна» без попередження роботодавця, всупереч Правилам внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Хесторія Україна».
Відповідно до доповідної записки головного юрисконсульта ТОВ «Хесторія Україна» Корольови Є.О. на ім`я директора від 16 лютого 2024 року вбачається, що цього ж дня менеджер з організації консультативних послуг ОСОБА_1 о 15 год. 40 хв. покинула своє робоче місце без попередження про свою відсутність.
Покидаючи робоче місце остання самовільно, без дозволу роботодавця, взяла із собою техніку, яка належить роботодавцю.
У відповідності до Наказу №1602/24-1 від 16 лютого 2024 року директор ТОВ «Хесторія Україна» для службового розслідування відсутності на робочому місці ОСОБА_1 , створена комісія для розслідування самовільного залишення останньою роботи без попередження роботодавця та ініційовано відібрання у неї письмових пояснень із складання акту з підтверджуючими документами.
Як вбачається зі змісту Акту № 1902/24-1 від 19 лютого 2024 року комісії з проведення службового розслідування вбачається, що ОСОБА_1 хоч і направила заяву датовану 16.02.2024 року про звільнення за згодою сторін з 19 лютого 2024 року проте у цей день на роботу не вийшла без підтвердження поважності причин неявки. Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та ігнорування телефонних дзвінків позбавило можливості роботодавця повідомити її про те, що ТОВ «Хесторія Україна» не погоджується на припинення трудових відносин за згодою сторін. При цьому, за твердженням комісії вказана заява не підлягала задоволенню, оскільки була оформлена з помилками щодо посади працівника і подана без досягнення взаємної згоди сторін, а саме згоди зі сторони роботодавця.
З матеріалів справи також вбачається, що на пропозицію надати письмові пояснення ОСОБА_1 відмовився, а також відмовилась від ознайомлення із наказом про звільнення, актами про відсутність на роботі, а також відмовилась підписати ці документи, що є обов`язковою процедурою, ці факти були підтверджені актами, складеними комісією.
Таким чином, сам факт подання позивачем 16 лютого 2024 року заяви про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), у задоволенні якої було відмовлено, не може бути підставою для висновку про припинення трудового договору із зазначеної позивачем підстави.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подавши заву про звільнення, зазначивши підставою положення ст. 38 КЗпП України, яка не підлягала задоволенню, позивач зобов`язана була надати докази, що між сторонами було досягнуто згоди щодо звільнення за угодою сторін. Проте, позивачкою цього вчинено не було.
Виходячи з положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. В даному випадку позивач була відсутній на роботі 5 робочих днів, поважні причини відсутності нею не названі, докази їх наявності суду не представлені, а посилання на порушення відповідачем законодавства про працю відносно позивача не знайшли свого підтвердження.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі, що судом не враховано листи Центрального Міжрегіонального Управляння Держпраці, колегія суддів апеляційного суду не може визнати обґрунтованим, оскільки відповіді про розгляд звернення мають лише посилання на тлумачення норм права та мають інформаційний характер, не є правовими актами реагування, а також не містять приписів чи обставин, які б свідчили про порушення роботодавцем норм КЗпП України при звільнення позивачки, що мало б бути підставою для скасування спірного наказу про звільнення.
Отже, вказані листи не встановлюють юридичної недійсності наказу про звільнення та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, розірвання за ініціативою відповідача трудового договору укладеного з позивачем на невизначений строк з підстав прогулу без поважних причин не суперечить наведеним нормам чинного законодавства України.
Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції вказав, що підставою звільнення позивача з роботи було залишення робочого місця без поважних причин та період не виходу на роботу, а саме прогулу.
Колегія суддів на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, доходить висновку, що позивачем допущено прогул без поважних причин, доказів на підтвердження поважності причин відсутності останньої на робочому місці не надано, а посилання, що її не було допущено до робочого місця як працівника, оскільки було заблоковано її електронну перепустку та її було позбавлено можливості мати доступ до робочого місця і вилучено її перепустку та ключ від кабінету, зазначених обставин не спростовує.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Оскільки не встановлено порушення трудових прав позивача її звільненням, відсутні підстави для задоволення решти позовних вимог, як похідних.
Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з підстав непогодження позивачем з ухваленим судом першої інстанції рішенням.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25 липня 2025 року. 

Головуючий суддя :                                                                    М.А.Яворський
          Судді :                                                                                             Т.Ц.Кашперська
                                                                                                           В.О.Фінагеєв