ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 р. 	Справа № 520/35920/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025, (суддя: Заічко О.В., м. Харків)  по справі № 520/35920/24
за позовом               Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря"  
до               Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті                       
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Зоря" (далі по тексту – позивач, ТОВ "Зоря") звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову ПНІ №129551 від 10.12.2024 про накладення адміністративно-господарського штрафу на суб`єкта господарювання ТОВ «ЗОРЯ».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі № 520/35920/24 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" (вул. Набережна, буд. 40, с. Шипувате, Великобурлуцький район, Харківська область, 62651, код ЄДРПОУ 30742938) до Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під, 7 пов., м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61022, код ЄДРПОУ 39816845) про визнання протиправною та скасування постанови задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під, 7 пов., м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61022, код ЄДРПОУ 39816845) №129551 від 10.12.2024 про накладення адміністративно-господарського штрафу на суб`єкта господарювання ТОВ «ЗОРЯ» (вул. Набережна, буд. 40, с. Шипувате, Великобурлуцький район, Харківська область,62651, код ЄДРПОУ 30742938).
Стягнуто з Державної служби України з безпеки па транспорті (код СДРПОУ 39816845) на користь суб`єкта господарювання ТОВ «ЗОРЯ» (СДРПОУ 30742938) сплачений судовий збір в сумі 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень).
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі № 520/35920/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з викладених підстав, вказує, що наявність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу повинен бути забезпечений перевізником, а водій повинен пред`явити такий протокол перевіряючим особам, що не дотримано водієм під час рейдової перевірки 06.11.2024.
Вказує, що відповідно до відомостей, які зазначені в товарно-транспортній накладній № 2830 від 06.11.2024, що надана водієм під час рейдової перевірки, у графі «автомобільний перевізник» зазначено «Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» (стоїть відтиск штампу із зазначенням повного найменування, ідентифікаційного коду, місця знаходження тощо).
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом економічної діяльності позивача є «49.41 Вантажний автомобільний транспорт», що свідчить про відповідність його видів економічної діяльності до приналежності статусу «автомобільного перевізника».
Таким чином, у вказаному випадку здійснювалось надання позивачем послуг з перевезення вантажу, що підпадає під визначення «автомобільний перевізник» у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», що, своєю чергою, спростовує наведені останнім доводи у позовній заяві.
Зазначає, що договір позички транспортного засобу від 01.10.2023 не має відношення до визначення автомобільного перевізника, оскільки транспортний засіб на праві власності належить позивачу.
Жодних пояснень та документів від представника позивача особисто/на електронну пошту відповідача щодо іншого автомобільного перевізника до прийняття спірної постанови не надано/не направлено.
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі №520/35920/24, залишити в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі №520/35920/24.
02.05.2025 позивачем, через підсистему "Електронного суду" до суду апеляційної інстанції направлено клопотання про закриття апеляційного провадження. В обґрунтування заявленого клопотання посилається на те, що ознайомившись із змістом апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті, позивач вважає, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має адміністративної дієздатності та/або не має право підписувати таку апеляційну скаргу, а відтак таке апеляційне провадження має бути закрите у розумінні приписів п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України. Вказує, що з матеріалів справи встановлено, що апеляційна скарга від імені Державної служби України з безпеки на транспорті підписана її представником Іваницькою Альоною Олегівною, яка на підтвердження своїх повноважень надала до апеляційної скарги витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Витяг). Відповідно до Витягу Іваницька Альоона Олегівна має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (участь у справах та діють в судах України без окремого доручення керівника, з правами, що надані стороні, третій особі, особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, у тому числі з правом посвідчення копій документів, що підтверджують повноваження, без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладення мирової угоди). Зазначає, що за усталеною практикою Верховного Суду, сформульованою в ухвалах від 21.12.2021 у справі № 320/7683/20, від 23.12.2021 у справі № 480/507/21, від 28.12.2021 у справі № 280/797/20, від 02.03.2023 у справі № 380/2518/22, від 06.03.2023 у справі № 640/15331/21, від 08.05.2023 у справі № 520/5268/22 та ін., - інститут самопредставництва не передбачає обмежень у діях особи, яка представляє інтереси юридичної особи або суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва.
Колегія суддів, перевіривши матеріали апеляційної скарги, доводи та обґрунтування заявленого клопотання про закриття апеляційного провадження, дійшла висновку про відмову у його задоволенні, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 298 КАС України апеляційна скарга не приймається до розгляду та повертається заявнику в разі, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.
Предметом спору у цій справі є правомірність постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №129551 від 10.12.2024 до суб`єкта господарювання ТОВ «ЗОРЯ».
Згідно ч. 1 статті 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч. 3 статті 55 КАС України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 59 КАС України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч. 3 ст. 59 КАС України).
Відповідно до ч. 7 ст. 59 КАС України у разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, підписані електронним підписом відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання (ч. 8 ст. 59 КАС України).
З матеріалів справи судом встановлено, що апеляційну скаргу від імені Державної служби України з безпеки на транспорті підписано Іваницькою Альоною Олегівною, яка на підтвердження своїх повноважень, додала до матеріалів апеляційної скарги виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі – виписка з ЄДРПОУ), копію наказу про призначення Іваницької Альони, копію довіреності та Положення про Юридичний департамент Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – Положення про Юридичний департамент).
При цьому, у наданому витягу та копії довіреності дійсно містяться обмеження щодо певних прав представника відповідача, а саме: без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладення мирової угоди.
Разом з тим, суд зазначає, що згідно ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції визначив, що виходячи з положень ст. 257 КАС України зазначена справа належить до справ незначної складності, а отже позовну заяву належить розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Крім того, до апеляційної скарги, яка подавалася через підсистему "Електронний суд", представником Державної служби України з безпеки на транспорті - Іваницькою Альоною Олегівною долучалася, зокрема, довіреність (електронне доручення) від 26.09.2023 (сформована в підсистемі «Електронний суд» в порядку передоручення), згідно якої Іваницька Альона Олегівна уповноважена представляти інтереси Державної служби України з безпеки на транспорті в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи.
Таким чином, на момент вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, в матеріалах справи була наявна довіреність (електронне доручення), згідно якої Іваницька Альона Олегівна уповноважений представляти інтереси Державної служби України з безпеки на транспорті в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 826/5500/18 сформувала універсальний принцип, зміст якого полягає у тому, що повернення заяв (скарг) за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань адміністративного судочинства, закріплених у частині першій статті 2 КАС України, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.06.2023 по справі № 340/807/21 викладено висновок, що правила засвідчення копій довіреностей, виданих в паперовій формі, неможливо застосувати до електронних доручень, сформованих учасником справи в підсистемі «Електронний суд»
Так, суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до пунктів 9-11 розділу XI «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС, в редакції рішення РСУ № 17, шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет, може уповноважити представника (іншу фізичну особу, що має зареєстрований електронний кабінет) на подання документів від свого імені або від імені довірителя по судовій справі, судовому провадженню або зверненню. Електронні доручення, що підтверджують повноваження підписанта автоматично додаються підсистемою до кожного документу, ним відправленого.
Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет в межах отриманих повноважень може надати іншій фізичній особі доступ до документів по судовій справі, судовому провадженню або зверненню.
Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного повідомлення, встановленої адміністратором форми, автор доручення може його скасувати.
Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що електронне доручення, яке можливо надати за допомогою підсистеми «Електронний суд», видається за наявності у відповідної особи довірителя та його представника особистих електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд», що передбачає наявність у таких осіб електронного цифрового підпису. Електронне доручення видається лише за умови його підписання електронним ключем довірителем за допомогою алгоритмів, визначених у підсистемі «Електронний суд». Надалі таке електронне доручення автоматично додається до позовної заяви, яка подана представником від імені довірителя через підсистему «Електронний суд», при цьому у користувачів відсутня можливість будь-яким чином впливати на зміст та вигляд такого електронного доручення, тобто воно формується підсистемою «Електронний суд» самостійно, відповідно до обраного обсягу повноважень представника (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 486/259/21).
У постанові від 30 червня 2021 року у справі № 380/830/21 Верховний Суд зазначав, що особливості подання до суду довіреності для цілей підтвердження повноважень представника у разі звернення до суду в електронній формі встановлені у частині сьомій статті 59 КАС України та пункті 9 Положення про АСДС, зі змісту яких випливає, що учасник справи може уповноважити представника на подання документів від свого імені шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми «Електронний суд» електронного доручення за формою, установленою адміністратором системи, примірник якого додається підсистемою до кожного відправленого (підписаного) представником документу автоматично. Довіреність, видана із дотриманням зазначених правил, як електронний документ не вимагає будь-якого засвідчення і є належним документом, що підтверджує повноваження представника у суді. При цьому, у випадку звернення до суду через підсистему «Електронний суд» суди мають перевіряти відповідність вчиненої представником дії наданому представнику обсягу повноважень, визначеному в електронному дорученні.
Також, у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 560/11791/21 Верховний Суд вказав, що представник учасника справи може подавати на підтвердження своїх повноважень довіреність або ордер в електронній формі, підписані належним електронним підписом. Таку можливість для представника сторони слід розглядати як додаткову конституційну гарантію, передбачену статтями 55 та 129 Конституції України.
Враховуючи те, що приписами ст. 296 КАС України на особу, яка подає апеляційну скаргу не покладено обов`язку надавати докази на підтвердження своїх повноважень, судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у цій справі перевірено наявність повноважень у Іваницької Альони Олегівни, з урахуванням наявних в матеріалах справи документів, та враховано те, що згідно довіреності (електронного доручення) сформованої в підсистемі «Електронний суд» від 26.09.2023 представник відповідача наділений усіма правами, які надано законом стороні по справі, тобто матеріали справи містили належні докази щодо процесуальної дієздатності представника апелянта.
Враховуючи вищевикладене, підстави для закриття апеляційного провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України у суду відсутні, тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" про закриття апеляційного провадження.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що 06.11.2024 автомобільним перевізником суб`єктом господарювання ТОВ «НАДІЯ» здійснювалося перевезення вантажів.
06.11.2024 з міста Києва до м. Харкова рухалися транспортні засоби марки ДАФ, номерні знаки: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .
06.11.2024 на а/д Т1705 Лохвиця-Гадяч приблизно о 12 годині транспортний засіб марки ДАФ, державний номерний знак НОМЕР_1 , та інші два транспортні засоби перебували на стоянці (припарковані вздовж дороги в спеціальному кармані в межах правил дорожнього руху).
Водії, які безпосередньо керували даними транспортними засобами, перебували на обідній перерві неподалік у кафе і побачили, що до транспортного засобу під`їхав службовий автомобіль «УКРТРАНСБЕЗПЕКА», з якого вийшов інспектор і намагався відчинити двері автомобіля.
Один з водіїв швидко вийшов з кафе та підійшов до інспектора з поясненнями, що це його транспортний засіб, який припаркований в межах правил дорожньою руху і нікому не заважає.
Натомість, інспектор попросив водія негайно надати йому усі документи, які передбачені ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Водій, у свою чергу, пояснив, що усі документи знаходяться в машині, проте зараз обідня перерва і він не зобов`язаний її переривати, оскільки весь день і ніч був за кермом і дуже втомився та одночасно попросив 10-15 хвилин закінчити обідню перерву, а потім пред`явити усі необхідні документи.
Інспектор дав зрозуміти, що не має наміру чекати поки водій закінчить обідню перерву і зазначив, що будуть складені матеріали про відмову надавати документи, що кваліфікується за абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Водій вважаючи, що не порушує жодних приписів і жодним чином не відмовляв інспектору у наданні обов`язкових документів, пішов у кафе, щоб забрати ключі від автомобіля та решту документів, а коли вже повернувся (хвилин 5-10) інспекторів вже не було.
Згодом, приблизно в кінці листопада, позивачу надійшло повідомлення про розгляд справи від відповідача, який призначений на 03.12.2024 (по трьом актам).
Разом із повідомлення надійшла копія акту рейдової перевірки серії АР №048499 від 06.11.2024.
Згідно з даним актом, інспектор склав матеріали за відсутність: свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія, протоколу ОТК, протоколу перевірки та адаптації тахографа, індивідуальної контрольної книжки водія, та що ТТН оформлена неналежним чином.
У зв`язку із чим, 06 грудня 2024 року ТОВ «ЗОРЯ» склало письмові пояснення №6/н від 06.12.2024, в яких детально пояснило, що 06.11.2024 в ході рейдової перевірки ТОВ «ЗОРЯ» було помилково зазначено в якості відповідальної особи в акті перевірки АР №048499 і водночас надали відповідачу копію договору позички транспортного засобу №01/10-23 від 01.10.2023 та товарно-транспортну накладну №06/11-1 від 06.11.2024, яка складена з дотримання усіх вимог чинного законодавства, та з якої чітко вбачається, що автомобільним перевізником виступав ТОВ «НАДІЯ».
Вказані документи надіслані на електронну адресу відповідача.
Проте, 10.12.2024 відповідач виніс постанову ПНІ №129551 від 10.12.2024 про накладення адміністративно-господарського штрафу на суб`єкта господарювання ТОВ «ЗОРЯ».
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з протиправності спірної постанови.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III) регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до статті 6 Закону № 2344-ІІІ, реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі по тексту - Положення), відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно із пунктами 4, 5, 8 Положення від 11.02.2015 №103, основними завданнями Укртрансбезпеки є, у тому числі:
здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.
Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема:
здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті;
проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Згідно з п. 2 Порядку № 1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
За приписами п. 4 Порядку № 1567, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів.
Згідно з п. 14 Порядку № 1567, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до абз. 2 п. 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Пунктами 20, 21 Порядку № 1567 визначено, що виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Пунктом 25 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Відповідно до пункту 26 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
Пунктом 27 Порядку № 1567 установлено, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Як вбачається з матеріалів справи позивача притягнуто до відповідальності за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ у зв`язку з ненаданням до перевірки документів.
Водночас, позивач наполягає на незаконному притягненні його до відповідальності за абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, як неналежного суб`єкта, який у спірному випадку не є автомобільним перевізником.
Частиною першою статті 34 цього Закону передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати, зокрема, вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 № 2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39і48цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка .Послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що Законом України «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.
Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 520/15410/23, від 20.05.2025 у справі № 120/4525/23.
Так, згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , транспортний засіб марки ДАФ, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ТОВ «Зоря».
Разом з тим, згідно з договором позички від 10.03.2023, укладеним між ТОВ «Зоря» (позичкодавець) та ТОВ «Надія» (користувач), ТОВ «Зоря» передає ТОВ «Надія» транспортний засіб марки ДАФ, державний номерний знак НОМЕР_1 , в тимчасове безоплатне користування строком до 30.09.2025.
Крім того, в матеріалах справи наявна копія товарно-транспортної накладної від 06.11.2024 № 06/11-2, де в якості автомобільного перевізника зазначено ТОВ «Надія».
Варто зауважити, що будь-яких документальних відомостей про те, що ТОВ «Зоря» є автомобільним перевізником, відповідачем, під час здійснення перевірки, виявлено не було.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у спірних відносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому не може нести відповідальність на підставі статті 60 цього Закону, оскільки за порушення законодавства про автомобільний транспорт адміністративно-господарські штрафи застосовуються саме до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж, у зв`язку з чим адміністративний позов ТОВ «Зоря» підлягає задоволенню.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі № 520/35920/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко    Т.С. Перцова