Номер провадження: 22-ц/813/5929/25 
Справа № 523/7934/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.07.2025 року                                                                 м. Одеса 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В,,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: реєстратор регіональної філії міста Києва та Київської області державного підприємства «національні інформаційні системи» Бондаренко Юлія Йосипівна про припинення і виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження 
встановив:
       05 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Пересипського районного суду 
м. Одеси із вказаним вище позовом у якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на автомобіль марки «Hyundai Sonata», номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, шляхом визнання припиненим приватного обтяження рухомого майна, що зареєстровано 27 березня 2024 року за №31245863, об`єктом якого є вказаний вище автомобіль, вчинене реєстратором регіональної філії міста Києва та Київської області державного підприємства 
Бондаренко Ю.Й.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року справу за вказаним вище позовом передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану вище ухвалу суду та направити справу до Пересипського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.
За доводами апеляційної скарги, транспортний засіб, питання про визнання припиненим приватного обтяження на який порушує скаржниця, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідає місцю проживання скаржниці, тому з огляду на положення ч.2 ст. 30 ЦПК України, відповідно до правил виключної підсудності, справа належить до юрисдикції саме Пересипського районного суду м. Одеси.
       Передача справи на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва порушує права скаржниці, зокрема на розгляд справи за місцем знаходження майна та позбавляє можливості бути присутньою та брати участь в судових засіданнях, оскільки вона є особою з інвалідністю 2 групи та не має можливості їздити в місто Київ.
Днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п.2 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Копію апеляційної скарги та ухвали Одеського апеляційного суду від 30 травня 2025 року про відкриття апеляційного провадження ТОВ «Росвен Інвест Україна» отримало у електронний кабінет 29 травня 2025 року та 06 червня 2025 року відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документа.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Росвен Інвест Україна» не скористалося. 
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2025 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про передачу справи на розгляд до іншого суду, право на апеляційне оскарження якої регламентовано п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про передачу цієї справи на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив із того, що позов заявлено не щодо зняття арешту, а про скасування (припинення) приватного обтяження застави рухомого майна за договором факторингу №993/К від 16 листопада 2018 року, тому відсутні правові підстави для розгляду справи Пересипським районним судом м. Одеси за правилами виключної підсудності згідно з ч.2 ст. 30 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. 
Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має дослідити питання належності спору до юрисдикції суду, в тому числі й щодо територіальної юрисдикції (підсудності).
Подібні висновки викладені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі N 127/30671/18 (провадження N 61-19925св19).
За загальним правилом, визначеним частиною 2 статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Винятки із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (ч.2 ст. 30 ЦПК України). 
Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна, визначений Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі – Закон). 
Обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна (ч.1 ст. 3 Закону).
Обтяження поділяються на публічні та приватні. Публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду. Приватні обтяження можуть бути забезпечувальними та іншими договірними. Забезпечувальним є обтяження, яке встановлюється для забезпечення виконання зобов`язання боржника або третьої особи перед обтяжувачем. Іншими договірними є приватні обтяження, які не віднесені до забезпечувальних і виникають унаслідок передачі рухомого майна, право власності на яке належить обтяжувачу, у володіння боржнику, або з інших підстав, що обмежують право обтяжувача чи боржника розпоряджатися рухомим майном (ст. 4 Закону).
Предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності, довірчої власності чи на праві господарського відання. Відносини щодо рухомого майна, яке належить особі на праві господарського відання, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин щодо рухомого майна, яке належить особі на праві власності (ч.1 ст. 5 Закону).
До забезпечувальних обтяжень належать застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу України, що виникає на підставі договору (п.1 ч.1 ст. 21 Закону).
До публічних обтяжень належать: податкова застава; накладення арешту на рухоме майно на підставі рішення суду для забезпечення цивільного позову або при порушенні провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця; звернення стягнення на рухоме майно відповідно до рішення суду, винесеного за позовом, який стосується виконання незабезпечених зобов`язань боржника; 5) накладення арешту на рухоме майно на підставі рішень уповноважених органів (осіб) у випадках, встановлених законом; 5-1) обтяження рухомого майна, наданого суб`єктами господарювання за кредитами (позиками), залученими державою, або державними гарантіями відповідно до частини п`ятої статті 17 Бюджетного кодексу України. Державна реєстрація таких обтяжень та зміна відомостей про них проводяться у порядку, встановленому цим Законом, за заявою центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової і бюджетної політики, або іншого центрального органу виконавчої влади, що отримує таке рухоме майно відповідно до зазначеного положення Бюджетного кодексу України; 6) інші обтяження рухомого майна, які кваліфікуються публічними (ст. 37 Закону).
При публічному обтяженні обтяжувачем є уповноважений орган (особа). Права і обов`язки суб`єктів публічного обтяження встановлюються законом (ч.1 ст. 38 Закону).
Ураховуючи законодавчо-визначену диференціацію видів обтяжень з їх поділом на публічні та приватні, зважаючи на правову підставу виникнення такого обтяження та суб`єкта обтяження (обтяжувача) колегія суддів зауважує, що арешт на рухоме майно, з огляду на його юридичну природу та специфічні властивості, належить до публічного обтяження, що прямо передбачено п.2 ч.1 ст. 37 Закону. 
За таких обставин, правила виключної підсудності при зверненні з позовом до суду поширюються на правовідносини, де предметом позову є саме зняття арешту з майна, тобто публічного обтяження.
При цьому, колегія суддів зауважує, що конструкція норми ч.2 ст. 30 ЦПК України містить вичерпну підставу (позов про зняття арешту з майна) для розгляду справи за правилами виключної підсудності, у той час як, законодавець не визначає, що за цими правилами також можуть розглядатися й інші позови, зокрема про визнання припиненим приватного (забезпечувального чи договірного) обтяження рухомого майна.
Як убачається з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №31245863 від 25 квітня 2025 року, доданого до позову, 27 березня 2024 року за №31245863 реєстратором регіональної філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційній системи» Бондаренко Ю.Й. на підставі договору факторингу №993/К від 16 листопада 2018 року, зареєстровано вид обтяження: приватне обтяження, тип обтяження: застава рухомого майна, об`єкт обтяження: автомобіль легковий, «Hyundai Sonata», номер об`єкта: НОМЕР_3 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 .
Ураховуючи, що предметом позову є визнання припиненим приватного обтяження рухомого майна, а не скасування арешту на майно, тобто публічного обтяження, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку щодо відсутності у даному випадку підстав для розгляду справи за правилами ч.2 ст. 30 ЦПК України.
Зважаючи на те, що у даному конкретному випадку правила виключної підсудності не застосовуються, тому потрібно керуватися правилами загальної підсудності, визначеними ч.2 ст. 27 ЦПК України.
Установивши, що місцем знаходження відповідача ТОВ «Росвен Інвест Україна», яке змінило назву на ТОВ «Свеа Фінанс» є місто Київ, бульвар Вацлава Гавела, 6, суд першої інстанції дійшов привального висновку щодо необхідності передачі справи на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва.
Сама по собі територіальна віддаленість між місцем проживання позивачки та місцем знаходження суду, не є підставою з якою закон пов`язує можливість здійснювати розгляд справи за місцем проживання позивачки.
Водночас, апеляційний суд зауважує, що позивачка не обмежена у праві приймати участь у розгляді справи дистанційно в режимі відеоконференції (ст. 212 ЦПК України). 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими вказані вище висновки суду з якими не погоджується скаржниця.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення вказаного питання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                          О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький