КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 363/545/24
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/10572/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                      Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Матвієнка Володимира Валентиновича на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року (суддя Рудюк О.Д.) за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: ОСОБА_2 ,
 
встановив:
у січні 2024 року боржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив:
            визнати дії старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчука О.І. щодо винесення 26 січня 2024 року постанови про стягнення виконавчого збору протиправним;
            скасувати постанову старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчука О.І. від 26 січня 2024 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_3;
            стягнути з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за рахунок бюджетних асигнувань понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу адвоката.
            Мотивуючи подану скаргу, скаржник зазначав, що 18 червня 2020 року Вишгородським районним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 лютого року і до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 23 липня 2020 року старшим державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчуком О.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3.
                                                                                  
            Скаржник посилався на те, що 19 березня 2022 року його на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 було призвано до Збройних Сил України по мобілізації і цього ж дня він був направлений до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби. В подальшому, 18 липня 2022 року він був переведений до військової частини НОМЕР_2 , де і проходить військову службу.
            Скаржник зазначав, що на адвокатські запити його представника державним виконавцем було надано довідку-розрахунок заборгованості по аліментах № 4595 від 16 січня 2024 року, з якої вбачається, що з нього також підлягає утриманню штраф у розмірі 50% від суми заборгованості на дату звернення стягнення на заробітну плату, а з довідки-розрахунку від 26 січня 2024 року вбачається, що постановою державного виконавця від 26 січня 2024 року з нього стягнуто штраф у розмірі 42 369,42грн.
            Скаржник зазначав, що у зв`язку з його мобілізацією до лав Збройних Сил України та направлення для проходження служби на територію Донецької області, він не мав змоги повідомити державного виконавця про місце роботи (служби) та самостійно виконувати судове рішення в силу особливостей проходження ним служби. При цьому, державний виконавець допустив протиправну бездіяльність, яка полягала в тому, що він, в порушення вимог ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», не отримав інформацію про його доходи, тому не звернув стягнення на отримувану ним заробітну плату, а в нього у зв`язку з цим виникла заборгованість зі сплати аліментів.
            Скаржник вважає, що у разі належного виконання державним виконавцем своїх обов`язків, вчасного виявлення наявності в нього доходів та звернення на них стягнення, його заборгованість по аліментах не перевищила б ту, яка існувала на квітень 2022 року - 62 637,60грн, та відповідно розмір виконавчого збору був би 6263,76грн, а не 14 123,14грн. Відтак, стягнутий з нього виконавчий збір у вказаному розмірі був нарахований виключно через бездіяльність державного виконавця.
            Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року скаргу задоволено. Визнано дії старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчука Олександра Ігоровича щодо винесення 26 січня 2024 року постанови про стягнення виконавчого збору протиправним. Скасовано постанову від 26 січня 2024 року про стягнення виконавчого збору старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчука Олександра Ігоровича у виконавчому провадженні № НОМЕР_3. Стягнуто з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000грн.
            У поданій апеляційній скарзі заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Матвієнко В.В. просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
            Заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недотримання державним виконавцем вимог ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» в частині встановленої періодичності перевірки майнового стану боржника, зокрема виявлення рахунків боржника.
            Також, заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої 
                                                                           
служби у Вишгородському районі Київської області Матвієнко В.В. зазначає, що саме він, а не державний виконавець Яремчук О.І., виносив оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору від 26 січня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, оскільки з 1 червня 2023 року дане провадження перебуває в нього на виконанні. При цьому його дії та бездіяльність скаржником не оскаржується.
            Заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області, посилаючись на положення Закону України «Про виконавче провадження», зазначає, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом. Отже, навіть, якщо при судовому розгляді було би встановлено факт порушення виконавцем строків, в які він мав вчиняти виконавчі дії, це не може бути підставою для скасування рішення чи виконавчої дії. Більше того, в силу дії положень Закону України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року, скаржник, у період часу з 15 березня 2022 року по 6 травня 2023 року, коли положення вказаного Закону втратили чинність, вільно користувався коштами, що надходили на арештовані рахунки, однак свої обов`язки щодо сплати аліментів не виконував.
            Також, заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, що скаржник не мав змогу прибути до відділу державної виконавчої служби та повідомити про місце своєї роботи (служби), оскільки відразу після втрати чинності положеннями Закону України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року, скаржник 16 травня 2023 року звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з його зарплатного рахунку, а 16 червня 2023 року - із заявою про зняття коштів з його рахунку на отримання соціальної допомоги. Таким чином, майже одразу після відновлення арешту на його рахунках, він знайшов змогу звернутись до відділу державної виконавчої служби із відповідними заявами.
            Заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області стверджує, що оскаржувана постанова про накладення штрафу була винесена у відповідності до положень ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання, у скаржника станом на 1 червня 2023 року утворилась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 141 231,41грн, сукупний розмір відповідних платежів за два роки. Законною є і постанова про стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір нараховується із суми заборгованості, визначеної у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а надалі, у разі прострочення боржником щомісячного аліментного платежу, нарахування виконавчого збору здійснюється державним виконавцем щомісячно. Таким чином, оскільки боржник не виконав покладені на нього ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язки, державний виконавець не володів інформацією про місце отримання доходів боржником у військовій частині.
            Крім цього, заступник начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області зазначає, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, згідно якої положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, і саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) 
                                                                                  
аліментів.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Старча А.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що у поданій апеляційній скарзі державний виконавець фактично визнає вчинення ним порушень положень ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на вільне користування боржником своїми коштами у період з 15 березня 2022 року по 6 травня 2023 року, однак залишаючи поза увагою те, що державним виконавцем не було дотримано обов`язку щодо вчинення дій, пов`язаних із списанням коштів, а саме спрямування платіжних доручень до банківських установ з метою списання коштів для погашення наявної заборгованості.
            Представник скаржника вважає, що інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять обґрунтування незаконності і (або) необґрунтованості ухвали суду першої інстанції.
            Крім цього, представник скаржника заперечує проти долучення державним виконавцем доказів, а саме копій матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_3, оскільки апелянт жодним чином не обґрунтовує поважність причин не подання таких доказів під час розгляду справи судом першої інстанції.                  
Стягувач ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась за наявною у матеріалах справи адресою, однак судова повістка-повідомлення повернулась до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.12-13 т.3).
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження стягувача ОСОБА_2 , тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення заступника начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Матвієнка В.В., який апеляційну скаргу підтримав, представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Старчі А.В., який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчука О.І. від 23 липня 2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання судового наказу № 363/816/20, виданого Вишгородським районним судом Київської області 18 червня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 лютого 2020 року 
                                                                       
до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (с.с.9 т.1).
16 січня 2024 року заступником начальника відділу Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Матвієнком В.В. складена довідка-розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якої станом на 1 березня 2022 року заборгованість по аліментам становила 59 380,02грн, а станом на 1 січня 2024 року заборгованість  становить 14 420,85грн (с.с.29-30 т.1)
            Постановою заступника начальника відділу Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Матвієнком В.В. від 26 січня 2024 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 у розмірі 14 123,14грн (с.с.36 т.1).
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було дотримано вимогу частини восьмої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» щодо періодичності проведення державним виконавцем перевірки майнового стану боржника.
Переглядаючи судове рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно  статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Зі змісту скарги на дії державного виконавця вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує постанову державного виконавця про стягнення з нього виконавчого збору.
Згідно частини першої, другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
            За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є виконавчими документами та підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону.
            Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
            Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і 
                                                                                  
накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
            Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 2-1409/11.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 зазначено, що «оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.»
Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Виходячи з вищевикладеного, скарги на постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Щодо юрисдикції справ за скаргами на постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору Велика Палата Верховного Суду висловлювалась у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14, від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15, від 3 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції у порушення зазначеної норми процесуального права не врахував правових позицій Верховного Суду у даній категорії справ та прийшов до помилкового висновку, що розгляд даної скарги підлягає за правилами цивільного судочинства.
Згідно частин 1 та 2 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. 
                                                                       
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, а провадження у справі закриттю.
            Частиною 4 статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. 
            Апеляційний суд роз`яснює боржнику ОСОБА_1 , що розгляд даної скарги віднесено до адміністративної юрисдикції.
Керуючись статтями 367,  374, 377, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу заступника начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Матвієнка Володимира Валентиновича задовольнити частково.
            Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року  скасувати, провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: ОСОБА_2 , закрити.
            Роз`яснити боржнику ОСОБА_1 , що розгляд даного питання віднесено до адміністративного судочинства, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 липня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук