ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10 липня 2025 року                          місто Чернівці справа №727/2167/25
провадження №22-ц/822/552/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Височанської Н. К.
суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.
секретар Мостолюк А.І.
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Якименко Микола Миколайович на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 квітня 2025 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення зі сплати аліментів, головуючий в суді першої інстанції суддя Одовічен Я.В.,

В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення зі сплати аліментів.
Посилалася на те, що 27 лютого 2018 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 жовтня 2022 року у справі №727/7882/22 шлюб між сторонами розірвано.
Після розірвання шлюбу спільний син залишився проживати разом із матір`ю. 
У подальшому рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 березня 2024 року, залишеного без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 квітня 2024 року у справі №727/5956/23, вирішено визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, з червня 2024 року по даний час малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю та перебуває на її повному утриманні та вихованні.
17 червня 2024 року Шевченківським районним судом м.Чернівці видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі частки від усього виду заробітку щомісячно. Зазначений наказ пред`явлено позивачем до примусового виконання до Другого відділу ДВС м.Чернівці.
17 жовтня 2024 року державним виконавцем Другого відділу ДВС м.Чернівці винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76329047.
Проте, відповідач відмовляється від фінансового утримання сина шляхом щомісячної сплати аліментів на користь позивача, внаслідок чого станом на січень 2025 року у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 24 186 гривень.
Відповідно до розрахунку нарахування пені за несвоєчасну сплату та несплату аліментів, розмір пені за період з червня 2024 року по січень 2025 року становить 20648 грн. 79 коп.
Вважає, що ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати на її користь аліменти для утримання спільного сина, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до останнього відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 пеню за несвоєчасну сплату та несплату аліментів за період з червня 2024 року по січень 2025 року у розмірі 20648 грн. 79 коп. та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 9750 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення зі сплати аліментів – задоволено.
Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів  у розмірі 20 648 грн. 79 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 гривень.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду.
Вважає, що оскаржуване рішення постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду є незаконним і необґрунтованим, а отже таке що підлягає скасуванню.
Посилався на те, що батькові невідоме місце перебування його малолітнього сина, а малолітній ОСОБА_6 немає можливості поспілкуватися з його батьком, оскільки позивачка викрала їх спільного сина та вивезла за кордон.
Суд першої інстанції не встановив наявність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а також не встановив моменту, з якого у ОСОБА_2 могла виникнути вина у заборгованості зі сплати аліментів, що призвело до неправильного застосування статті 196 Сімейного кодексу України.
Вказує, що він не ухиляється від сплати аліментів на утримання сина, разом з тим, оскільки йому невідомо, де знаходиться ОСОБА_6 , до відкриття виконавчого провадження 17 жовтня 2024 року взагалі не міг перераховувати аліменти, оскільки стягувач не повідомила ні реквізити для перерахунку, ні своє місце знаходження, водночас в Україні за місцем реєстрації стягувачка відсутня.
В той же час, з моменту відкриття виконавчого провадження і до моменту ознайомлення з матеріалами справи, ОСОБА_2 не був відомий розмір заборгованості зі сплати аліментів, оскільки до його відома не був доведений розрахунок заборгованості всупереч статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказав, що розмір доходу ОСОБА_2 не дає йому можливості сплачувати аліменти у розмірі, що нарахований державним виконавцем.
Так, державним виконавцем розраховано розмір заборгованість зі сплати аліментів, виходячи із розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості у розмірі 3023,25 грн. щомісячно.
Проте, дохід ОСОБА_2 за 2024 рік становить 57500,00 грн., і з нього сплачено податків 4800,00 грн. і він не має фінансової можливості сплачувати аліменти у нарахованому державним виконавцем розмірі, що підтверджує відсутність його вини у заборгованості зі сплати аліментів.
Водночас, ОСОБА_2 до арешту його рахунків перерахував аліменти у розмірі 6200,00 грн. на картку дитини, а розрахунки ОСОБА_1 та державного виконавця не враховують платежів які перераховані на картку дитини.
Разом з цим статті 196 Сімейного кодексу України вказує на те, що пеня може бути стягнута з особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а не за судовим рішенням, видом якого є судовий наказ.
Також, заперечує проти стягнутих судом першої інстанції витрат на правову допомогу, оскільки за змістом Договору про надання правничої допомоги від 14 червня 2023 року розмір винагороди за надану адвокатську (юридичну) допомогу визначається за домовленістю сторін, за надання правової допомоги, передбаченої цією угодою Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі передбаченому додатковою угодою до договору (п. 4.4, 4.5 Договору).
Разом з тим, до відзиву не додано додаткової угоди до договору, якою був би передбачений розмір гонорару та/або розмір винагороди за надану адвокатську (юридичну) допомогу.
Таким чином відсутність погодженого гонорару та розміру винагороди за надану адвокатську (юридичну) допомогу є окремою підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
Вважає, що час та розмір витрат на складення розрахунку пені за несплату аліментів за 8 місяців є завищеним, з огляду на те, що написання позовної заяви про стягнення пені за несплату аліментів не потребує часу 3 год., і такий час є завищеним
А тому ОСОБА_2 вважає, що розмір присудженої судом першої інстанції правничої допомоги є завищеним, нерозумним та не справедливим щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.
Вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції становить 5 000,00 грн. – витрати на професійну правничу допомогу, зокрема, але не обмежуючись адвоката М.Якименка. Докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договори, рахунки, детальний опис тощо), будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення постанови суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Вказала, що відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів.
ОСОБА_2 достеменно було відомо про судовий наказ, за яким стягнуто з нього аліменти, оскільки він подавав заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.
Також ОСОБА_2 не оскаржував розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, а відомості про виконавче провадження містяться у відкритих державних реєстрах та могли бути встановлені апелянтом для перерахування аліментів на утримання спільного сина. 
Відсутність у апелянта інформації про місце перебування дитини не виключає обов`язку батька утримувати спільного сина та виконувати рішення суду про стягнення аліментів.
Крім цього, відкриття батьком банківського рахунку на ім`я дитини не може свідчити про належне виконання батьком покладених на нього обов`язків по сплаті аліментів.
Також стягнення судом з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу відповідає вимогам закону.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 жовтня 2022 року (а.с.11).
Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 березня 2024 року у справі №727/5956/23, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 серпня 2024 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1  разом із матір`ю ОСОБА_1 (а.с.12-30).
Судовим наказом Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 червня 2024 року у справі №727/5611/24 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.33).
Постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 17 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження по виконанню судового наказу №727/5611/24 від 17 червня 2024 року (а.с.34).
05 лютого 2025 року старшим державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 , відповідно до якого визначено розмір аліментів, що підлягає стягненню щомісячно з боржника у сумі 3023 грн. 25 коп., період, за який нараховано заборгованість: з червня 2024 року по січень 2025 року. Сукупний розмір заборгованості становить 24186 грн. 00 коп. Розмір заборгованості станом на січень 2025 року становить 21162 грн. 75 коп. 

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення суду
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання щодо сплати аліментів вчасно не виконував, що підтверджено розрахунком заборгованості зі сплати аліментів наданого державним виконавцем, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05 лютого 2025 року станом на січень 2025 року сума заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 24186 гривень, однак при цьому позивач звернулась до суду з позовними вимогами про стягнення пені у розмірі 20648 грн. 79 коп., а тому, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів підлягає обмеженню до 20648 грн. 79 коп.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини сьома-восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Частиною першою статті 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти  за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Згідно із статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на час звернення до суду з позовом мав заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи і оскільки обов`язок зі сплати аліментів не виконаний та протермінований, а тому у позивачки виникло право на стягнення пені за несвоєчасне виконання аліментних зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання аліментних зобов`язань. 
У частині третій статті 195 СК України зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Відповідно законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 10 серпня 2023 року у справі № 206/2658/22.
Не погоджуючись із розрахунком заборгованості за аліментами, складеним державним виконавцем, ОСОБА_2 такі дії державного виконавця у відповідності до зазначених вище вимог закону в суді не оскаржував.
Отже враховуючи те, що відповідачем доказів відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів не надано, суд першої інстанції з яким погоджується апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивачка має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182, частина перша статті 200 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Встановлене частиною першою статті 196 СК України правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.
Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Зазначені висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 03 квітня 2019 року у справі  № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
При обрахуванні розміру пені за заборгованістю зі сплати аліментів слід приймати до уваги викладену Верховним Судом у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21) правову позицію щодо врахування часткових платежів при наявності заборгованості за аліментами за попередні періоди, а також щодо формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості», що міститься у частині першій статті 196 СК України.
Колегія суддів, перевіривши та проаналізувавши розрахунок пені, наведений судом першої інстанції у рішенні суду, вважає, що такий розрахунок є правильним та здійснений відповідно до вимог закону. 
Обчислюючи розмір неустойки (пені), суд виходив із розміру заборгованості по аліментам, який визначений державним виконавцем у розрахунку заборгованості від 05 лютого 2025 року, якому надано оцінку судом першої інстанції та враховано при розгляді даної справи, який не спростований відповідачем й існував на час звернення позивачки до суду із цим позовом.
Отож, суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 прийшов до правильних висновків про стягнення з відповідача неустойки (пені) в розмірі 20684,79 грн.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не було враховано відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а також часткової сплати ним аліментів, оскільки відповідачем не надано жодних належних доказів з даного приводу і судом першої інстанції надано детальну відповідь на всі аргументи відповідача. 
Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що судовий наказ не є рішенням суду, з огляду на таке.
Відповідно до статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.  Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Отож судовий наказ про стягнення аліментів підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Крім цього, доводи апелянта про відсутність у нього належних доходів для сплати аліментів жодним чином не звільняє батька дитини молодого віку працювати та отримувати дохід для сплати визначених судом аліментів.
Таким чином, відповідач будучи обізнаним про розмір стягнутих з нього аліментів, не довів, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо перерахування на користь позивачки на утримання дитини аліментів за вказаний період.
Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Щодо витрат на правову допомогу 
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, – у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Зі змісту ст.58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
За приписами ст.15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Частиною 4 ст.62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч.1 ст.1 зазначеного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статей 1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
За положенням ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з проведенням експертиз.
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 викладено висновок, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що:
«127.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Тобто з аналізу викладеного слід зробити висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачку по справі ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляла адвокат Морозова О.В. на підставі Ордеру на надання правничої допомоги Серії СЕ №1105014 від 17 лютого 2025 року, який виданий на підставі Договору про надання правової допомоги від 14 червня 2023 року; на підставі договору про надання правничої допомоги від 14 червня 2023 року (а.с.39, 42).
В позові позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 9750 гривень. 
Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, адвокатом Морозовою О.В. надано Договір на надання правової допомоги від 14 червня 2023 року, акт наданих послуг від 17 лютого 2025 року, рахунок-фактуру №1 від 17 лютого 2025 року, довідку №1/2 від 17 лютого 2025 року (а.с.39-41). 
Згідно з пунктом 4.1. Договору про надання правової допомоги від 14 червня 2023 року, вбачається, що розмір винагороди за надану адвокатську (юридичну) допомогу визначається за домовленістю сторін. Пункт 4.2. вказаного договору передбачає, що оплата адвокатської (юридичної) допомоги здійснюється клієнтом після підписання даної угоди та до початку виконання юридичної допомоги за даним договором (а.с.39).
Відповідно до акту наданих послуг від 17 лютого 2025 року, адвокатом було надано послуги: написання та скерування адвокатського запиту до Другого відділу ДВС у м.Чернівці (30 хв.) - 750 гривень; складення розрахунку пені за несплату аліментів (3 год. 00 хв.) – 3000 гривень; написання позовної заяви про стягнення пені (3 год. 00 хв.) – 6000 гривень (а.с.40).
Згідно рахунку-фактури №1 від 17 лютого 2025 року та довідки №1/2 від 17 лютого 2025 року, адвокатом Морозовою Ю.І. від ОСОБА_1 було отримано гонорар в сумі 9750 гривень (а.с.40 на звороті, 41). 
Сторона відповідача скористалася своїм процесуальним правом та у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення заяви позивача про стягнення судових витрат. Вказував, що витрати не відповідають об`єму виконаних робіт та є неспіввмірними із складністю справи.
Колегія суддів переглядаючи рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції враховуючи принципи розумності, співмірності й складності справи, прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення заяви щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Щодо посилань апелянта про відсутність додаткової угоди, то суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки позивачкою на підтвердження понесених витрат наданий договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт погоджений сторонами та документи, що свідчать про оплату гонорару, оформлені у встановленому законом порядку. 
Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 квітня 2025 року – слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                          Н.К. Височанська
Судді: І.М. Литвинюк
О.О. Одинак