ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
04 червня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 524/6940/22 
провадження № 61-15883св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Верум нерухомість», ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цесельська Інна Валентинівна, на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області         від 16 травня 2024 року у складі судді Андрієць Д. Д., ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 червня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верум нерухомість», ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора та витребування майна з чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верум нерухомість» (далі - ТОВ «Верум нерухомість»), ОСОБА_2 , у якому просив: 
 
- скасувати рішення державного реєстратора Полтавської філії Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області (далі - Полтавська філія КП «Реєстрація бізнесу») Онищенка Руслана Миколайовича від 10 жовтня 2018 року, індексний номер 43442845, згідно з яким внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: об`єкт «нежитлова будівля площею 444,4 кв. м» змінено на «громадський будинок (будівля адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення)», а загальну площу об`єкта 450,2 кв. м змінено на загальну площу 1 107,1 кв. м (рішення державного реєстратора 43442845), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1296527853104; 
 
- витребувати у ОСОБА_2 на свою користь нерухоме майно - будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1296527853104). 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 10 жовтня 2018 року за заявою ТОВ «Верум нерухомість» державний реєстратор Полтавської філії КП «Реєстрація бізнесу» Онищенко Р. М. вніс зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: об`єкт «нежитлова будівля площею 444,4 кв. м» змінено на «громадський будинок (будівля адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення)», а загальну площу об`єкта 450,2 кв. м змінено на загальну площу 1 107,1 кв. м (рішення державного реєстратора 43442845). 
 
Внесення таких змін щодо об`єкта нерухомого майна здійснено на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації та сертифіката відповідності від 30 грудня                     2010 року серії ПТ, № 000997, виданого на ім`я позивача. 
 
Зазначені правовстановлюючі документи (акт і сертифікат) перебували і перебувають у позивача та не надавались ТОВ «Верум нерухомість». 
 
10 жовтня 2018 року за договором купівлі-продажу ТОВ «Верум нерухомість» продало ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна зі зміненими технічними характеристиками - будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення, площею 1 110,2 кв. м, яку останній вже наступного дня,       11 жовтня 2018 року, подарував ОСОБА_2 на підставі договору дарування. 
 
Позивач вважав, що він був позбавлений права власності на спірний об`єкт нерухомості у незаконний спосіб, при цьому з метою недопущення витребування майна із чужого незаконного володіння вчинено ряд правочинів, які покликані забезпечити перехід права власності на майно до інших осіб. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області рішенням            від 16 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що заявлена позивачем вимога про скасування рішення державного реєстратора не підлягає задоволенню, оскільки за положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня         2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), оригінали документів подаються для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Водночас наведений Порядок не містить вимог щодо подання державному реєстратору оригіналів документів, які б були підставою для внесення змін у частині характеристики об`єкта нерухомого майна. 
 
Отже, на переконання суду, позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення державним реєстратором вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
 
Крім того, суд вважав, що позивач не довів порушення своїх прав діями державного реєстратора з огляду на те, що на момент внесення змін про об`єкт нерухомості позивач не був власником спірного майна. 
 
Позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що спірне майно вибуло з його володіння незаконно, оскільки предмет договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» (далі - ТОВ «ФК «Інновація») передало у власність ТОВ «Верум нерухомість» нежитлову будівлю, площею 444,4 кв. м, фактично не існував у зв`язку з проведеною позивачем реконструкцією об`єкта нерухомості (сертифікатом відповідності від 30 грудня 2010 року засвідчено реконструкцію нежитлової будівлі, площею 444,4 кв. м, під будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення загальною площею 1 110,2 кв. м). 
 
Водночас суд зауважив, що нежитлову будівлю, площею 444,4 кв. м, позивач передав в іпотекуз метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором і саме впорядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ФК «Інновація» як іпотекодержатель уклало з ТОВ «Верум нерухомість» зазначений договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року. 
 
Оскільки реконструкція нежитлової будівлі, площею 444,4 кв. м, відбулася після передання позивачем цієї будівлі в іпотеку, то всі новоутворені площі цієї будівлі відповідно до Закону України «Про іпотеку» увійшли до предмета іпотеки і ТОВ «Верум нерухомість» як власник будівлі після звернення стягнення на заставне майно мав право вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо збільшення площі. 
 
Крім того, до моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 не повідомляв іпотекодержателя про зміну технічних характеристик предмета іпотеки, відповідних даних до реєстру речових прав на нерухоме майно не вносив, правовстановлюючого документа на новостворений об`єкт не отримував. 
 
Зазначену обставину встановлено Верховним Судом у постанові від 04 квітня            2022 року у справі № 524/2705/20 (провадження № 61-15333св21) за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., ТОВ «ФК «Інновація», ТОВ «Верум нерухомість» про визнання дій нотаріуса неправомірними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року недійсним. 
 
Отже, за відсутності в реєстрі відповідного запису сторони договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року дотрималися вимог щодо предмета договору. 
 
Передумовами та матеріальними підставами захисту права власності на нерухоме майно у спосіб, визначений у статтях 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є наявність підтвердженого належними доказами права власності у позивача. Тобто особа, яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з незаконного володіння як у добросовісного, так і у недобросовісного набувача, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у чужому володінні. 
 
На переконання суду, зазначених вимог позивач не дотримав. Зокрема, ОСОБА_1 не долучив до матеріалів справи докази, які б підтверджували його право власності на спірне майно, а також докази, які б підтверджували, що майно вибуло з його володіння у незаконний спосіб. 
 
Автозаводський районний суд міста Кременчука ухвалою від 14 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу залишив без задоволення. 
 
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, понесені  ОСОБА_1 на правничу допомогу, покладаються на позивача. Отже, відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу. 
 
Полтавський апеляційний суд постановою від 22 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цесельської І. В. залишив без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області            від 16 травня 2024 року та ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 червня 2024 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через представника Цесельську І. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень просить скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області         від 16 травня 2024 року, ухвалу цього ж суду від 14 червня 2024 року, та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомості, що зазнали реконструкції. 
 
Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що всупереч нормам       статей 9, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не здійснив належної перевірки повноважень ТОВ «Верум нерухомість», яке подавало документи для реєстрації змін у праві власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а також самих документів, на підставі яких здійснювалася реєстрація прав на об`єкт нерухомості. 
 
Суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою те, що право власності за ТОВ «Верум нерухомість» зареєстровано саме на нежитлову будівлю, площею 450,2 кв. м, хоча на момент укладення між ТОВ «ФК «Інновація» та ТОВ «Верум нерухомість» договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року об`єкт іпотеки був поглинений новоствореним об`єктом - будівлею адміністративного спортивно-оздоровчого і житлового призначення, площею 1 107,1 кв. м. 
 
Із видачею 30 жовтня 2010 року нового правовстановлюючого документа - сертифіката серії ПТ, № 000997, зникла підстава права власності на первинний       об`єкт - нежитлову будівлю, площею 450,2 кв. м, тобто зникло і право власності на нього. Відповідно, такий об`єкт не може бути предметом будь-яких правочинів. 
 
ТОВ «Верум нерухомість» на підставі копій документів та за відсутності будь-яких правових підстав зареєструвало зміни об`єкта нерухомого майна, фактично набувши право власності на будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення, площею 1 107,1 кв. м, хоча за договором купівлі-продажу від 10 липня 2017 року товариство придбало нежитлову будівлю, площею 450,2 кв. м. 
 
Будь-яких дій щодо відчуження спірного нерухомого майна позивач не вчиняв, тобто майно вибуло з його володіння поза його волею шляхом відчуження особою, яка не мала права відчужувати спірне майно. Предметом договору купівлі-продажу                        від 10 липня 2017 року взагалі було інше майно. 
 
За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування). 
 
Однак для внесення реєстраційних змін ТОВ «Верум нерухомість» надало державному реєстратору копії акта готовності об`єкта до експлуатації та сертифіката відповідності від 30 грудня 2010 року серії ПТ, № 000997. 
 
Таким чином, державний реєстратор порушив вимоги законодавства щодо вчинення реєстраційних дій, оскільки матеріали реєстраційної справи не містять жодних підтверджень того, що для проведення державної реєстрації спірного майна реєстратору надавалися оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій (сертифікатвідповідності, акт готовності об`єкта до експлуатації), або ж їх копії, засвідчені державними органами чи органами місцевого самоврядування.
 
Через вчинення державним реєстратором оскаржуваних реєстраційних дій відбулося незаконне набуття права власності ТОВ «Верум нерухомість», а в подальшому і ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 , на будівлі адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення. 
 
Отже, позивача, який мав правовстановлюючі документи на об`єкт незавершеного будівництва, було позбавлено належного йому майна поза його волею. 
 
Особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушено її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. 
 
Оскільки наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій, відповідно, заява про ухвалення додаткового рішення, а також вимога про стягнення судових витрат, заявлена у суді апеляційної інстанції, підлягають задоволенню у повному обсязі. 
 
Таким чином, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 47 500,00 грн та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції - у розмірі 10 000,00 грн, а всього -57 500,00 грн. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У січні 2025 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області. 
 
29 січня 2025 року справу № 524/6940/22 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 29 травня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
11 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/6212/4/11406, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 200 000,00 дол. США під 12,5 % річних на строк до 10 березня 2018 року. Кредитні кошти призначені на реконструкцію будівлі адміністративного спортивно-оздоровчого та житлового призначення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 20-22). 
 
Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 11 березня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 014/6212/4/11406, предметом якого є належне іпотекодавцю нежитлове приміщення, загальною площею 450,2 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 2 667 228,00 грн (том 1, а. с. 23-25). 
 
29 вересня 2014 року право вимоги за вказаним договором іпотеки перейшло від ВАТ «Ерсте Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор», 20 травня 2015 року - від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП», а 09 лютого 2017 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» до ТОВ «ФК «Інновація», що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 26-39). 
 
10 липня 2017 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки між ТОВ «ФК «Інновація» (продавець) та ТОВ «Верум нерухомість» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 1142, за умовами якого продавець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених у договорі, передати у власність покупця, а покупець зобов`язується у порядку та на умовах договору прийняти та оплатити нежитлову будівлю, площею 444,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 43, 44). 
 
Питання недійсності договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Інновація» та ТОВ «Верум нерухомість», було предметом судового розгляду. 
 
Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області заочним рішенням від 22 квітня 2021 року у справі № 524/2705/20, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 04 квітня 2022 року, позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., ТОВ «ФК «Інновація», ТОВ «Верум нерухомість», треті особи - Мале приватне підприємство «Виробнича фірма «Науктехпроект», ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Святецька Ірина Вікторівна, про визнання дій нотаріуса щодо реєстрації права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) такими, що вчинені з порушенням порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування рішення приватного нотаріуса Анохіної В. М. про державну реєстрацію речових прав на предмет іпотеки, скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року залишив без задоволення. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди у справі № 524/2705/20 керувалися тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу          від 10 липня 2017 року, а також не надав достатніх доказів, які б спростували обставини щодо додержання процедури проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. 
 
Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2022 року у справі № 524/2705/20 погодився з такими висновками судів попередніх інстанцій та зауважив, що положення закону і договору не містять будь-яких вимог до оцінки майна предмета іпотеки; дата і час проведення оцінки предмета іпотеки передували факту його продажу; юридична особа, яка проводила оцінку, була попереднім кредитором та, відповідно, мала відношення до іпотечного майна; встановлена вартість майна (2 898 400,00 грн) є більшою заставної вартості (2 667 228,00 грн), яку сторони визначили у договорі. До укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не повідомляв іпотекодержателя про зміну технічних характеристик предмета іпотеки, відповідних даних до реєстру речових прав на нерухоме майно не вносив, правовстановлюючого документа на новостворений (реконструйований) об`єкт не отримував. 
 
У справі, що переглядається, суди також з`ясували, що 10 жовтня 2018 року державний реєстратор Полтавської філії КП «Реєстрація бізнесу» Онищенко Р. М. прийняв рішення № 43442845, на підставі якого внесено такі зміни: нежитлову будівлю, площею 444,4 кв. м, змінено на громадський будинок (будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення), а загальну площу об`єкта змінено на загальну площу 1 107,1 кв. м (том 1, а. с. 45-49). 
 
ТОВ «Верум нерухомість» надало державному реєстратору Онищенку Р. М. документи, що підтверджують зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, зокрема зміну його технічних характеристик, а саме сертифікат відповідності та акт готовності об`єкта до експлуатації (том 2, а. с. 6-9). 
 
Цього ж дня, 10 жовтня 2018 року, між ТОВ «Верум нерухомість» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І. В., за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність громадський будинок (будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення), загальною площею 1 107,1 кв. м (том 1, а. с. 45-49). 
 
11 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та відповідачем  ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування, предметом якого є громадський будинок (будівля адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення), загальною площею 1 107,1 кв. м. Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І. В. та зареєстровано в реєстрі за № 3241 (том 1, а. с. 45-49). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
 
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 
 
З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду. 
 
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц (провадження        № 61-11363св21). 
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 
 
У статті 330 ЦК України встановлено, що в разі якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. 
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
 
Набувач визнається добросовісним, якщо під час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. 
 
Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. 
 
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. 
 
Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
 
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 (провадження № 61-12639св22) та від 27 лютого 2024 року у справі № 754/3142/21 (провадження № 61-349св23). 
 
Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц;       пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). 
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
 
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
 
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. 
 
Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про іпотеку» нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. 
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). 
 
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
За змістом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. 
 
Відповідно до статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Електронні документи, подані для проведення державної реєстрації прав, оформляються згідно з вимогами, встановленими цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів. 
 
За змістом частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 
 
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. 
 
Порядком № 1127 визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. 
 
Згідно з пунктом 10-1 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт. Відомості, отримані відповідно до абзаців першого та другого цього пункту, обов`язково зберігаються в електронній формі в Державному реєстрі прав та додаються до відповідної заяви для подальшого використання державним реєстратором. 
 
Упостанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 910/4650/17 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості; нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку з перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію. При цьому новоствореним об`єктом нерухомості може вважатися виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами. Таким чином, будівля виробничого корпусу є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки, характеристики якого змінені в результаті реконструкції першопочаткової площі одного й того самого об`єкта шляхом влаштування антресолей у складі вже існуючої заставленої нерухомості за рахунок її внутрішнього простору, та відповідно з використанням її функціональних елементів. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що на будівлю виробничого корпусу, на яку зареєстровано право приватної власності за товариством з обмеженою відповідальністю, поширюється дія іпотеки на підставі договору іпотеки. 
 
Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 910/5851/19 зробив висновок, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції, іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Оскільки реконструкція будівлі відбулася після передання цієї будівлі в іпотеку, то всі новоутворені площі цієї будівлі відповідно до вказаної норми Закону України «Про іпотеку» увійшли до предмета іпотеки. Враховуючи положення іпотечного договору, за яким предметом іпотеки є нежитлове приміщення літ. «Г», та статті 5 Закону України «Про іпотеку», шостий поверх як надбудова до нежитлового приміщення літ. «Г» увійшло до складу предмета іпотеки за іпотечним договором. Отже, предметом іпотеки за іпотечним договором є торговельно-офісний центр літ. «Г» як цілісний об`єкт нерухомості без виділення у натурі / поділу його окремих часток. Отже, якщо реконструкція будівлі відбулася після передання цієї будівлі в іпотеку, то всі новоутворені площі цієї будівлі відповідно Закону України «Про іпотеку» увійшли до предмета іпотеки і власник будівлі після звернення стягнення на заставне майно мав право вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо збільшення площі. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). 
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
 
Встановивши, що нежитлове приміщення (будівля адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення), площею 1 107,1 кв. м, утворилося унаслідок реконструкції і перепланування нежитлової будівлі, площею 450,2 кв. м, воно не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створене із прив`язкою до вже існуючої нерухомості (переданого  ОСОБА_1 в іпотеку банкунежитлового приміщення) з використанням її функціональних елементів, у зв`язку з чим іпотекодержателем спірного нерухомого майна на підставі договору іпотеки                         від 11 березня 2008 року№ 181105/1-USD-ІП у кінцевому результаті стало ТОВ «ФК «Інновація», яке 10 липня 2017 року в порядку позасудового звернення стягнення відчужило за договором купівлі-продажу предмет іпотеки ТОВ «Верум нерухомість», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що оскільки реконструкція нежитлової будівлі, площею 450,2 кв. м,відбулася після передання цієї будівлі в іпотеку, то всі новоутворені площі цієї будівлі відповідно Закону України «Про іпотеку» увійшли до предмета іпотеки, і ТОВ «ФК «Інновація» як новий власник будівлі після звернення стягнення на заставне майно мав право вносити до Державного реєстру речових прав зміни щодо збільшення площі нерухомого майна. 
 
При цьому, взявши до уваги те, що ТОВ «ФК «Інновація», яке набуло у власність предмет іпотеки, подало державному реєстратору всі документи, необхідні для проведення державної реєстрації змін щодо технічних характеристикреконструйованого об`єкта нерухомості (предмета іпотеки), зокрема сертифікат відповідності та акт готовності об`єкта до експлуатації, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. 
 
Водночас, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача, а тому відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що право власності за ТОВ «Верум нерухомість» зареєстровано саме на нежитлову будівлю, площею 450,2 кв. м, хоча на момент укладення між ТОВ «ФК «Інновація» та ТОВ «Верум нерухомість» договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року об`єкт іпотеки був поглинений новоствореним об`єктом - будівлею адміністративного спортивно-оздоровчого і житлового призначення, площею 1 107,1 кв. м, не заслуговують на увагу, оскільки новоствореним об`єктом нерухомості може вважатися виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами. Таким чином, будівля адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення, площею 1 107,1 кв. м, стала предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки, характеристики якого змінені в результаті реконструкції першопочаткової площі одного й того самого об`єкта. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що ТОВ «Верум нерухомість» на підставі копій документів та за відсутності будь-яких правових підстав зареєструвало зміни об`єкта нерухомого майна, фактично набувши право власності на будівлю адміністративного, спортивно-оздоровчого та житлового призначення, площею 1 107,1 кв. м, хоча за договором купівлі-продажу від 10 липня 2017 року назване товариство придбало нежитлову будівлю, площею 450,2 кв. м, є неспроможними, оскільки реконструкція нежитлової будівлі, площею 450,2 кв. м, відбулася після передання цієї будівлі в іпотеку, у зв`язку з чим відповідно до Закону України «Про іпотеку» всі новоутворені площі цієї будівлі увійшли до предмета іпотеки і ТОВ «Верум нерухомість» як новий власник предмета іпотеки після звернення стягнення на заставне майно мало право вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо збільшення площі реконструйованого об`єкта нерухомості. 
 
Водночас за договором купівлі-продажу від 10 липня 2017 року ТОВ «Верум нерухомість» придбало у власність нежитлову будівлю разом із усіма її приналежностями та невід`ємними поліпшеннями, а преюдиційними судовими рішеннями у справі № 524/2705/20 встановлено правомірність зазначеного правочину. 
 
Так, відмовляючи у задоволенні позову у справі № 524/2705/20, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, а також не надав достатніх доказів, які б спростували обставини щодо додержання процедури проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. 
 
Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2022 року у справі № 524/2705/20 погодився із такими висновками судів попередніх інстанцій та зауважив, що закон не пов`язує недійсність договору купівлі-продажу із невідповідністю ціни продажу предмета іпотеки реальній ринковій вартості, адже такі наслідки визначені в законі, - відшкодування іпотекодержателем різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього (частина перша статті 38 Закону України «Про іпотеку»). ОСОБА_1 таких вимог не заявляв, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не впливають на законність судових рішень у справі. При цьому апеляційний суд правильно вказав і на те, що положення закону і договору не містять будь-яких вимог до оцінки майна предмета іпотеки; дата і час проведення оцінки предмета іпотеки передували факту його продажу; юридична особа, яка проводила оцінку, була попереднім кредитором та, відповідно, мала відношення до іпотечного майна; встановлена вартість майна (2 898 400,00 грн) є більшою заставної вартості (2 667 228,00 грн), яку сторони визначили у договорі. Разом із тим, до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не повідомляв іпотекодержателя про зміну технічних характеристик предмета іпотеки, відповідних даних до реєстру речових прав на нерухоме майно не вносив, правовстановлюючого документа на новостворений (реконструйований) об`єкт не отримував. 
 
Колегія суддів також зауважує, що договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. 
 
Тобто завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). 
 
Отже, після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку право власності позивача як іпотекодавця на заставне майно, враховуючи всі його новоутворені площі, припинилося. 
 
Передумовами та матеріальними підставами захисту права власності на нерухоме майно у спосіб, визначений у статтях 387, 388 ЦК України, є наявність підтвердженого належними доказами права власності у позивача. Тобто особа, яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з незаконного володіння як у добросовісного, так і у недобросовісного набувача, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у чужому володінні. 
 
Оскільки у справі, що переглядається, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що спірне майно, яке було предметом іпотеки, вибуло з його володіння у незаконний спосіб (навпаки, у наведеній вище справі № 524/2705/20 встановлено правомірність такого вибуття), а отже, не довів наявності у нього суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, то суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили позивачу в такому захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. 
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що державний реєстратор порушив вимоги законодавства щодо вчинення реєстраційних дій, адже для проведення державної реєстрації на спірне майно ТОВ «Верум нерухомість» надало реєстратору копії акта готовності об`єкта до експлуатації та сертифіката відповідності від 30 грудня 2010 року серії ПТ, № 000997, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом пункту 10-1 Порядку № 1127 під час формування та реєстрації відповідної заяви державний реєстратор самостійно отримує відомості із Єдиного реєстру документів про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (акти готовності, сертифікати), навіть якщо заявник подав лише копії таких документів. 
 
З оскаржуваних у справі судових рішень вбачається детальне дослідження судами обставин внесення до Державного реєстру речових прав відомостей про нерухоме майно (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , а також документів, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та належна їх правова оцінка, що свідчить про необґрунтованість доводів заявника про неправильне застосування судами статей 9, 18, 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
 
Загалом доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникали при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цесельська Інна Валентинівна, залишити без задоволення. 
 
Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області         від 16 травня 2024 року, ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 червня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач   	Є. В. Петров   	
Судді	А. І. Грушицький   	
 	І. В. Литвиненко   	
 	В. В. Пророк   	
 	В. В. Сердюк