ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року	Львів	Справа № 380/22651/24 пров. № А/857/34511/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 380/22651/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції у Львівській області про скасування наказу (головуючий суддя першої інстанції – Сидор Н.Т., час ухвалення - у письмовому провадженні, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 09.12.2024),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасувати наказ в.о. ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області №911 від 10.10.2024 майор поліції ОСОБА_2 «Про застосування дисциплінарного стягнення до працівника ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області підполковника ОСОБА_1 у вигляді зауваження».
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вважає ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху від 11.11.2024 року, та ухвалу про повернення позовної заяви від 09.12.2024 року, такими які неправильно застосовують норми процесуального та матеріального права, та які грубо порушують його права.
          Апелянт зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору, в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням їх прав. При цьому, вказана норма не містить конкретних посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права з підстав його порушення. Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.
З урахуванням наведеного просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідач правом подання відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасувати наказ в.о. ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області №911 від 10.10.2024 майор поліції ОСОБА_2 «Про застосування дисциплінарного стягнення до працівника ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області підполковника ОСОБА_1 у вигляді зауваження».
Ухвалою судді від 11.11.2024 позовну заяву залишено без руху; надано позивачу 10-денний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви у спосіб: подати заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучити документ про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн за вказаними в мотивувальній частині ухвали реквізитами.
Позивач подав заяву (доводи і міркування щодо ухвали суду про залишення позовної заяви без руху), у якій вказує, що звільняється від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Суд першої інстанції позовну заяву повернув з тих підстав, що висновок суду щодо відсутності підстав для звільнення від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» викладено в ухвалі судді від 11.11.2024 із покликанням на позиції Великої Палати Верховного Суду. Такі висновки позивачем не спростовано, а також не наведено інших підстав для звільнення від сплати судового збору, не долучено доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.
Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Як уже зазначалось  вище, предметом оскарження у цій справі є наказ в.о. ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області №911 від 10.10.2024 «Про застосування дисциплінарного стягнення до працівника ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області підполковника ОСОБА_1 у вигляді зауваження».
З огляду на наведене, суд першої інстанції висновував, що вимоги позивача не пов`язані з порушенням його права на соціальний захист саме, як учасника бойових дій, і судовий збір має бути сплачений на загальних підставах.
Апеляційний суд з цього приводу зазначає наступне.
Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У справі Bellet v. Fгапсе Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
У рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Крім цього, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи [рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11}.
Апеляційний суд зауважує, що  відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту норми п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій під час звернення їх до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їхніх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.
Норми Закону України «Про судовий збір» не містять вичерпного переліку справ, у яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.
Тобто, правове регулювання пільг по сплаті судового збору, яке здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", який є спеціальним Законом - не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмету судового захисту порушених прав.
Отже, гарантована державою у Законі № 3674-VI пільга має  застосовуватись при будь-яких зверненнях учасників бойових дій до суду за захистом їхніх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав позову. 
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи  порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №380/22651/24 - скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін