ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/8509/24                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 червня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                      
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА
Позивач 13.06.2024 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік в розмірі 20276,32 грн в розмірі 100% грошового забезпечення, що складається з посадового окладу - 2470,00 грн, надбавка за вислугу років - 0 грн, надбавка за таємність- 0 грн, надбавка за особливі проходження служби - 1950,00 грн, щорічної премії - 15635,10 грн;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2023 по 01.04.2024 з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів в розмірі 275198,25 грн, що складається з щомісячного посадового окладу - 2470,00 грн, щомісячної надбавки за вислугу років - 0 грн, щомісячної надбавки за таємність - 0 грн, щомісячної надбавки за особливі проходження служби - 1950,00 грн, щомісячної премії - 15635,10 грн;
   -зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди за період з 01.01.2023 по 01.04.2024 в розмірі 18059,76 грн.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року адміністративний позов в частині позовних вимог щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік в розмірі 20276,32 грн в розмірі 100% грошового забезпечення, що складається з посадового окладу - 2470,00 грн, надбавка за вислугу років - 0 грн, надбавка за таємність - 0 грн, надбавка за особливі проходження служби - 1950,00 грн, щорічної премії - 15635,10 грн; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2023 по 13.03.2024; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди за період з 01.01.2023 по 13.03.2024 залишено без розгляду. 
Не погодившись із зазначеною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що в заяві про поновлення строку звернення до суду позивачем було наведено об`єктивні обставини, які вплинули на можливість дотримання ним процесуального строку з огляду на воєнний стан та внаслідок того, що він був призваний на військову службу і суду необхідно встановити початок перебігу строку для звернення до суду.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась наявністю підстав для залишення позову без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, введення в Україні воєнного стану, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог, дійшов висновку про відсутність переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав, внаслідок чого не визнав поважними вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом в частині позовних вимог.
За наслідком перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно з ч.3, 4 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, процесуальними нормами закріплено обов`язок суду встановлювати факт дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду та у випадку його пропуску за відсутності заяви про поновлення пропущеного строку звернення, або якщо наведені в такій заяві підстави визнаються судом неповажними, суд залишає таку позовну заяву без розгляду, не розглядаючи справу по суті позовних вимог. 
Разом з тим, згідно з ч.13 ст.171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Частиною 6 ст.161 КАС України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Отже, у випадку встановлення судом після відкриття провадження у справі факту пропуску позивачем строку звернення до суду та у випадку відсутності заяви про поновлення такого строку, або у разі відхилення наведених у такій заяві обґрунтувань внаслідок їх безпідставності, з метою встановлення всіх фактичних обставин, за яких може бути прийнято рішення про залишення позову без розгляду, суд має залишити позовну заяву без руху для надання позивачу строку на усунення недоліків, шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з наведенням поважних причин для його поновлення.
Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частина 5 ст.122 КАС України передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
З матеріалів справи вбачається, що встановивши факт недотримання позивачем строків звернення до суду, протокольною ухвалою від 08.11.2024 суд першої інстанції залишив позовну заяву без руху і надав позивачу час подати заяву про поновлення пропущеного строку.
На виконання вимог вказаної ухвали суду позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначив, що з 24.02.2022 він вибув із розташування військової частина НОМЕР_1 для безпосередньої участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, захисту населення та інтересів держави на території Чернігівської області, що разом із введенням воєнного стану є вагомою причиною при вирішенні питання про поновлення процесуальних строків. Також позивач зазначив, що при звільненні йому не було відомо про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення у спірний період і він не мав сумнівів у добросовісності відповідача та лише на адвокатський запит від 01.05.2024 відповідач 14.05.2024 направив розрахунково-платіжну відомість щодо розміру грошового забезпечення позивача.
Відповідно до ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Згідно ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Колегія суддів зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. 
Суд звертає увагу, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду з даним позовом положення ч.1, 2 ст.233 КЗпП України були викладені в новій редакції, відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі №809/1087/17, від 22 листопада 2018 року у справі №815/91/18, від 17 червня 2021 року у справі №570/4516/19, від 18 лютого 2022 року у справі №380/893/20 та від 29 березня 2023 року у справі №380/10073/20
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
В рамках даної справи спірними являються суми нарахованого та виплаченого щомісячного грошового забезпечення за період проходження позивачем служби, а не ті, що підлягають нарахуванню і виплаті при звільненні.
Таким чином, при визначенні строку звернення до суду із даними позовними вимогами слід застосовувати ч.1 ст.233 КЗпП України, якою встановлено тримісячний строк звернення до суду, який розпочинається з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19, відповідно до якої поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
В рамках даного спору позивач не погоджується із застосованим відповідачем порядком обчислення розміру його щомісячного грошового забезпечення. Колегія суддів враховує, що відповідне грошове забезпечення нараховується та виплачується позивачу щомісячно та він достеменно був обізнаний із його розміром та не був позбавлений можливості протягом всього спірного періоду звернутися до відповідача щодо застосованих ним положень законодавства під час визначення розміру щомісячного грошового забезпечення позивача.
Отже, свідома бездіяльність позивача, його незацікавленість у вирішенні спірного питання в межах встановленого законодавством строку на судове оскарження та не бажання реалізації можливості бути обізнаним про порушення свого права не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Колегія суддів враховує, що про виплату грошового забезпечення в неналежному, на думку позивача, розмірі, останній повинен був дізнатися на час отримання такого грошового забезпечення за відповідний місяць, а його пасивна поведінка не може свідчити про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.
При цьому, з поданої до суду першої інстанції копії довідки-витягу з розрахунково-платіжних відомостей щодо розміру грошового забезпечення позивача вбачається, що в період з березня 2022 року по листопад 2022 року грошове забезпечення позивача становило понад 42000,00 грн, в той час, як з січня 2023 року по лютий 2024 року відповідні виплати або взагалі були відсутні, або не перевищували 3000,00 грн (а.с.73).
Таким чином, позивач мав реальну можливість встановити момент, з яким він пов`язує порушення своїх прав.
Разом з тим, позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, що у спірний період з 01.01.2023 по 01.04.2024 він приймав безпосередню участь у бойових діях, а тому відповідні твердження щодо наявності непереборних перешкод для звернення за судовим захистом є безпідставними.
Колегія суддів враховує наявність великої кількості судових проваджень, в рамках яких оспорюються дії, рішення та бездіяльність військових частин та безпосереднього командування щодо належного нарахування та виплати щомісячного грошового забезпечення військовослужбовцям, які безпосередньо приймають участь з відсічі збройної агресії у районах, де ведуться бойові дії, а тому без конкретизації відповідних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню до суду, абстрактне посилання на введення воєнного стану та наявність у особи статусу військовослужбовця не можуть бути обставиною, що свідчать про поважність причин пропуску встановленого законом строку.
З огляду на викладене, суд критично оцінює відповідні обґрунтування апеляційної скарги, як такі, що не свідчать про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Наявність у позивача відповідного статусу, як особи, яка приймала участь у відсічі збройної агресії російської федерації заслуговує на повагу з боку держави та суспільства. Однак, вказаний факт не створює обставин, за якими на позивача перестають розповсюджуватися норми процесуального законодавства в частині необхідності дотримання строків звернення до суду із відповідними позовними вимогами, позаяк вказане спричинило б недотримання принципу недискримінації та надавало б перевагу одній категорії осіб перед іншими.
У поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не вказав жодних належних поважних причин та не надав суду доказів щодо обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій з метою звернення до суду з даним позовом.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, надав належну оцінку кожному аргументу позивача щодо пропуску строку звернення до суду, відхиливши посилання позивача на те, що перебіг відповідного строку звернення до суду розпочався з моменту отримання відповіді на адвокатський запит, оскільки отримання такої відповіді не змінює момент з якого особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. 
З огляду на викладені обставини, за наслідком розгляду апеляційної скарги, враховуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, щодо оскільки наведені позивачем в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду обставини не є поважними, а з матеріалів справи не вбачається поважних причин пропуску такого строку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність залишення без розгляду позовної заяви в частині позовних вимог за період з 01.01.2023 по 13.03.2024 (заявленими поза межами тримісячного строку звернення до суду) на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови виготовлено 17 червня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                    А.Ю.Кучма