ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  926/1068/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянувши касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури
на  рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.11.2024 (суддя Гурин  М.  О.) та  постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 (Скрипчук О. С. - головуючий, судді Кравчук Н. М., Матущак О. І.)у справі
за позовом  керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради
до  Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Захисник 37»
про  звільнення земельної ділянки від об`єкта незавершеного будівництва,
(у судове засідання з`явилася прокурор - Колодяжна А. В.),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. Чернівецька окружна прокуратура в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради звернулась до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» про звільнення земельної ділянки від об`єкта незавершеного будівництва шляхом його знесення та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
Прокурор обґрунтовує позовні вимоги порушенням відповідачем норм земельного законодавства, оскільки на земельних ділянках, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 під кадастровими номерами 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га розташований об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОК «ЖБК Захисник 37» за номером 1774774973101.
Однак, як зазначає прокурор, дана земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, а наявний об`єкт незавершеного будівництва порушує право власності територіальної громади м. Чернівці на землю, позбавляє Чернівецьку міську раду права користування та розпорядження цими земельними ділянками, а тому, прокурор просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення від об`єкта незавершеного будівництва, а саме, знесенням вищевказаних об`єктів нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи,  06.02.2015 обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» отримав містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 за №943/15.
Прокурор міста Чернівці звернувся з позовом до Чернівецької міської ради,  ОК "ЖБК Захисник 37" про визнання незаконним та скасування пунктів рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, звільнення та повернення земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22.07.2017 у справі №  926/1111/15, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 26.07.2018, позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано п.1.2 та п.3 рішення 36 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради №877 від 30.05.2013 «Про надання юридичним особам дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки», яким надано дозвіл обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» (код 38646880) на складання проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,2500 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1; а також право на отримання інших вихідних даних на проектування об`єкта містобудування та здійснення проектно-вишукувальних робіт у порядку, визначеному законодавством; визнано незаконним та скасовано п.27 рішення 55 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 25.09.2014 № 1361 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо передачі безплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок», яким затверджено проект відведення та передано безплатно у власність обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» (код 38646880) земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,2596 га, під кадастровим номером 7310136300:11:005:0017, для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. У частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності, звільнення та повернення земельної ділянки - провадження у справі припинено оскільки відповідачем 17.05.2016 відчужено спірну земельну ділянку ОСОБА_1 .
В подальшому, ОСОБА_1 здійснила поділ земельної ділянки площею 0,2596 га на дві земельні ділянки за кадастровим номером 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та кадастровим номером 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га після чого передала новоутворені земельні ділянки у власність обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37».
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 01.03.2019 у справі №926/1497/18, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 та постановою Верховного Суду від 10.11.2020 задоволено позов керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради, яка представляє інтереси територіальної громади міста Чернівці, до обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив Захисник 37» та витребувано земельні ділянки, які знаходяться по вул. Рівненській, 7- Б в м. Чернівці під кадастровими номерами 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га, які були утворені (сформовані) внаслідок поділу земельної ділянки під кадастровим номером 7310136300:11:005:0017, із володіння обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив Захисник 37» на користь територіальної громади м. Чернівців в особі Чернівецької міської ради.
На підставі вказаного рішення суду 11.12.2019 за територіальною громадою м.  Чернівці в особі Чернівецької міської ради зареєстровано право власності на новоутворені земельні ділянки.
В процесі розгляду справи №926/1497/18, а саме 14.02.2019, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради зареєструвала повідомлення обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» про початок виконання будівельних робіт за адресою місцезнаходження спірних земельних ділянок (кадастрові номери 7310136300:11:005:0024 та 7310136300:11:005:0023).
27.02.2019 за обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» зареєстровано право власності на незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення та паркінгом (відсоток готовності 5%), що знаходиться на спірних земельних ділянках, які є предметом спору - кадастрові номери 7310136300:11:005:0024 (площею 0,136 га) та 7310136300:11:005:0023 (площею 0,1236 га) за адресою: АДРЕСА_1.
3. Короткий зміст судових рішень у справі
3.1. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.11.2024 у справі № 924/1068/24, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення аргументовані тим, що реєстрація права власності за ОК «ЖБК Захисник 37» на незавершене будівництво, що розташоване на власних на той момент земельних ділянках, відбулася правомірно та у відповідності до вимог законодавства у сфері містобудування на підставі всіх необхідних дозвільних документів.
З огляду на встановлені обставини справи про те, що на земельних ділянках, які належать на праві власності позивачу, знаходиться об`єкт: незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення та паркінгом з відсотком готовності 5% та який зареєстрований на праві власності за відповідачем, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах  від 18.09.2024 у справі №914/1785/22 та від 13.02.2024 у справі №910/2592/19 та те, що саме по собі задоволення позову про звільнення відповідачем земельних ділянок від об`єкта не відновить права власника земельних ділянок, оскільки відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, є пред`явлення позову про звільнення відповідачем земельних ділянок від об`єкта незавершеного будівництва право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом його знесення з приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан та скасування державної реєстрації об`єкта із закриттям відповідного розділу Державного реєстру.
Оскільки прокурор у цій справі не заявляв до суду вимогу про скасування державної реєстрації об`єкту із закриттям відповідного розділу Державного реєстру, обраний прокурором спосіб захисту прав не є ефективним, оскільки сам по собі не призведе до відновлення права позивача як власника земельних ділянок на вільне володіння та розпорядження належним йому майном.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і задовольнити позовні вимоги. 
Підставою касаційного оскарження є пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.2. Скаржник стверджує, що відсутній висновок Верховного Суду - щодо застосування положень статей 317, 321, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України при вирішенні питання про ефективність способу захисту порушених прав держави в особі територіальної громади щодо користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом звільнення земельної ділянки комунальної власності від об`єкта незавершеного будівництва, приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, за обставин державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування в судовому порядку рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у приватну власність відповідача, а також наявності судового рішення про витребування земельної ділянки без заявлення вимоги про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, в тому числі із закриттям відповідного розділу.
На думку прокурора, з метою захисту порушених прав держави в особі територіальної громади щодо користування та розпорядження земельною ділянкою, звільнення земельної ділянки комунальної власності від об`єкта незавершеного будівництва, приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, в тому числі за обставин державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування в судовому порядку рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у приватну власність відповідача, а також при наявності судового рішення про витребування земельної ділянки, є самостійним і ефективним способу захисту порушених прав держави, оскільки відповідає змісту порушеного права користування та розпорядження земельною ділянкою та відновить таке.
Формуючи висновок про неефективність обраного способу захисту судами попередніх інстанцій застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 914/1785/22 та № 910/2592/18.
Однак, у справі № 914/1785/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ефективним способом захисту у цій справі є вимога Львівської міської ради про звільнення ПП «Ярина Плюс» самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення та скасування державної реєстрації права приватної власності на нежитлове приміщення із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, оскільки спірні нежитлові приміщення є тимчасовими спорудами і відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації. У свою чергу, справа № 910/2592/18 теж не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки у цій справі розглядалося питання про визнання недійсним результатів аукціону з продажу майна банкрута та визнання недійсними договорів, укладених за його результатами.
Скаржник зауважує, що у постанові Великої Палата Верховного Суду  від 15.11.2023 (справа № 916/1174/22), вказано на те, що  коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимога про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішують юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
На думку прокурора, об`єкт незавершеного будівництва збудований на земельній ділянці, яка на час будівництва не була відведена для цієї мети позбавляє територіальну громаду міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради, як власника земельних ділянок, права користуватись та розпоряджатись земельними ділянками. 
4.3. У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення. 
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
5.3. Спірним питання у межах справи № 926/1068/24 є правильність обрання прокурором способу захисту, а саме чи необхідно додаткового до вимоги про звільнення земельної ділянки від самочинного будівництва шляхом знесення, заявляти вимогу про скасування державної реєстрації права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
  Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
  Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
  Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно  може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво  на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності  на нерухоме майно  за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво  на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню  особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від  04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди  право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку  (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
  Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
  Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
5.4 Таким чином, Велика Палат Верховного Суду у справі № 916/1174/22 вже викладала висновок щодо способу захисту у спорах щодо знесення самочинного будівництва і такий висновок є релевантним до спірних правовідносин, а тому колегія суддів не убачає підстав для додаткового формування відповідного висновку у межах підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України. 
Водночас, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позову, не врахували вказаного висновку і дійшли висновку, що оскільки прокурор у цій справі не заявляв до суду вимогу про скасування державної реєстрації об`єкту із закриттям відповідного розділу Державного реєстру, обраний прокурором спосіб захисту прав не є ефективним.
Тобто, суди не взяли до уваги, що у випадку, коли позивач (власник земельної ділянки)/прокурор заявляє вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна, відсутні підстави для додаткового звернення з вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності. Саме вказаний підхід щодо розгляду подібних спорів наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
У свою чергу, колегія суддів вважає помилковими посилання судів на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22. У пункті 94 цієї постанови зазначено, що  спір у цій справі (№ 914/1785/22) не пов`язаний із нерухомим майном, тому питання щодо визначення особи (забудовник чи останній набувач), зобов`язаної знести об`єкт самочинного будівництва на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, вирішенню при розгляді цієї справи не підлягає, оскільки  норми статті 376 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються. Велика Пала Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі №  914/1785/22 вказала на те, що якщо нежитлові приміщення є  тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, збудовані на земельній ділянці комунальної власності, що використовується власником цих приміщень без установлених законом підстав, ефективним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки є негаторний позов   без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку.
Тобто, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/1785/22 стосувалися знесення приміщення, яке не було нерухомим майном і право власності на яке, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягає державній реєстрації. Саме за таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідна державна реєстрація підлягає скасуванню із  закриттям відповідного розділу Державного реєстру.
Водночас, у межах справи № 926/1068/24 суди попередніх інстанцій подібних обставин не встановили, обставин віднесення спірного майна до тимчасових споруд також не вбачається. У зв`язку із цим, суди попередніх інстанцій передчасно дійшли висновку про відмову у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій керувалися саме обранням прокурором неефективного способу захисту, водночас не здійснили оцінку доказів у контексті застосування до спірних відносин порядку, передбаченого статтею 376 ЦК України, не встановили характер спірного майна, чи є воно самочинним і обставини щодо можливості задоволення вимог знесення такого майна.
Оскільки суди не встановили усіх обставин справи, не дослідив докази, які є важливими у спірних правовідносинах, не врахували практику Верховного Суду, а  колегія суддів, з огляду на повноваження, передбачені статтею 300 ГПК України не може самостійно встановлювати відповідні обставини. 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог. 
У свою чергу, доводи відзиву на касаційну скаргу не спростовують обставин недослідження судами  зазначених обставин і не можуть бути підставою для залишення без змін оскаржених рішень. 
5.5. У зв`язку із викладеним, оскільки доводи скаржника частково підтвердилися, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
6.  Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
6.3. Зважаючи на викладене, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.11.2024 та  постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 у справі № 926/1068/24 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області.
7. Розподіл судових витрат
7.1. З огляду на задоволення частково касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами вирішення спору.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.11.2024 та  постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 у справі № 926/1068/24 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не  підлягає.
Головуючий                                                                                Н.  О.  Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

                                                                                          О. В. Случ