ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 р. 	Справа № 480/693/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 р. (ухвалене  суддею Кунець О.М.)  по справі № 480/693/25
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області                       
про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (в подальшому –  ГУ ПФУ в Сумській області), в якому просило: визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком згідно норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з пенсії за віком згідно норм Закону України «Про державну службу»; зобов`язати відповідача перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком, згідно із Законом України «Про державну службу» та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням довідок, які були подані при призначенні пенсії за віком згідно із Законом України «Про державну службу», а саме: довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії держаного службовця (посадовий оклад, надбавки за ранг, надбавки за вислугу року) № 3 від 30.01.2024 р., довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) № 3 від 30.01.2024 р., з урахування раніше виплачених сум починаючи з 01.12.2024 р.       
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 р.  позов задоволено. 
Не погодившись із рішенням     суду першої    інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 р.  та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про державну службу»,  Кодексу адміністративного судочинства України  та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки  пенсія позивачки обрахована відповідно до вимог чинного законодавства. 
Позивачка подала до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області. 
З 30.01.2024  р. ОСОБА_1 отримувала пенсію за віком,  згідно із Законом України «Про державну службу».
01.12.2024 р. відповідачем переведено позивачку з пенсії за віком,  згідно із Законом України «Про державну службу», на пенсію за віком, згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2023 р. № 1058-IV. 
          Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції  виходив з того, що належним способом захисту прав  позивачки є зобов`язання ГУПФУ у Сумській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням довідок, які були подані при призначенні пенсії за віком, згідно із Законом України «Про державну службу», а саме: довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії держаного службовця (посадовий оклад, надбавки за ранг, надбавки за вислугу року) № 3 від 30.01.2024 р., довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) № 3 від 30.01.2024 р., з урахування раніше виплачених сум починаючи з 01.12.2024 р.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Конституційний Суд України зазначив, що Основний Закон України закріплює основоположні засади права громадян на соціальний захист і відносить до законодавчого регулювання механізм реалізації цього права (абзац 7 пункту 2 мотивувальної частини Рішення № 10-рп/2001 від 20.06.2001).
Відповідно до пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок), заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
Частиною 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Аналіз  вищевказаних норм законодавства вказує, що  законодавством не передбачено переведення з одного виду пенсії на інший, або з одного закону на іншій, без подання пенсіонером заяви та відповідних документів.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що  матеріали справи не містять заяви ОСОБА_1 про переведення її   на  пенсію за віком, згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно перевів позивачку з пенсії за віком, згідно із Законом України «Про державну службу», на пенсію за віком, згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.,   на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
При цьому зазначений вік визначається статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Тобто до 01.05.2016 р.  (дата набрання чинності Законом України “Про державну службу” № 889-VІІІ від  10.12.2015), право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016 р., відповідно до     ст. 90 Закону України "Про державну службу" від     10.12.2015 р.  № 889-VІІІ,    пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії, відповідно до   статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.
Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 р., державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р. у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 р.,  для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.  та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.   в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу"   № 889-VІІІ від 10.12.2015  р. передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р., але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону України "Про державну службу" від     № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.  передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Із урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком судом першої інстанції, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до     ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993  р.  після 01.05.2016 р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.  і   Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу"   № 889-VІІІ від 10.12.2015 р., а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Тобто, після 01.05.2016 р. (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу»  № 889-VІІІ від 10.12.2015 р.) зберігають право на призначення пенсії державного службовця, відповідно до    ст. 37 Закону України «Про державну службу» від № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.   лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від   № 889-VІІІ від 10.12.2015 р. та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.   вік і страховий стаж.
Судовим розглядом встановлено, що  стаж позивачки на державній службі складає 39 років 10 місяців та 18 днів.
Відповідач визнає право позивачки на призначення пенсії згідно з пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».
Стаж державної служби до набрання чинності Законом України «Про державну службу» обчислювався, відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.051994 р.№ 283 (далі - Порядок № 283), та додатку до нього (були чинними до 01.05.2016 р.).
Пунктом 5 Порядку № 283 встановлено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Пунктом 1 Порядку № 283 встановлено, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
Згідно із пунктом 2 Порядку № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.
Згідно із  п. 4 Порядку № 283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд  апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання ГУПФУ у Сумській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком, згідно із Законом України «Про державну службу» та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням довідок, які були подані при призначенні пенсії за віком, згідно із Законом України «Про державну службу», а саме: довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії держаного службовця (посадовий оклад, надбавки за ранг, надбавки за вислугу року) № 3 від 30.01.2024 р., довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) № 3 від 30.01.2024 р., з урахування раніше виплачених сум починаючи з 01.12.2024 р.
Згідно із ч. 2  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доводи апелянта про застосування  до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 № 823 «Про внесення змін до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб», якою внесено зміни до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 "Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб", суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки  вказана постанова набрала чинності 20.07.2024 р., а пенсія позивачці  призначалася 30.01.2024 р.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського  окружного адміністративного суду від 28.02.2025 р.  –  без змін, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 р. по справі № 480/693/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін