ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1923/17  Номер провадження 22-ц/814/595/25	Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В.П.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Панченка О.О., Пилипчук Л.І.
за участю секретаря Галушко А.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2024 року, ухвалене суддею Старокожко В.П.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . 
За життя йому належала квартира АДРЕСА_1 , якою він володів на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Хорольською державною нотаріальною конторою 15.09.1999 за реєстром № 2493, та земельна ділянка під вказаною квартирою площею 0,0078 га, яка належала йому на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії ПЛ № 094527, виданого Хорольською міською радою і Хорольським районним відділом земельних ресурсів 03.09.2003 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 67.
Вказує, що після смерті батька вона дізналася, що останній на підставі договору дарування від 24.12.2003 подарував її чоловіку ОСОБА_2 вищевказану квартиру, а 03.12.2003 також подарував йому і земельну ділянку під цією квартирою площею 0,0078 га.
Зазначає, що за життя її батько не говорив їй про укладення вказаних договорів дарування.
Посилаючись на те, що її батько вищевказані договори дарування не підписував, просить суд визнати договір дарування від 24.12.2003 (серія ВВА611029) квартири АДРЕСА_1 та договір дарування від 03.12.2003 (серія № 143501) земельної ділянки під зазначеною квартирою площею 0.0078 га недійсними. 
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки нею не надано суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини після смерті батька, і як наслідок, порушення її майнових прав, на які б вона мала право у випадку прийняття спадщини. 
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона на момент смерті батька була зареєстрована та проживала разом з ним за однією адресою: АДРЕСА_2 , тому відповідно до положень ст. 1269 ЦК України автоматично прийняла спадщину після ОСОБА_4 , що спростовує помилковий висновок суду першої інстанції, про те, що вона є неналежним позивачем у справі.
Окрім того, місцевий суд не взяв до уваги наявний в матеріалах справи висновок судово-почеркознавчої експертизи № 4040-4041 від 29.09.2023, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у спірному договорі дарування квартири у графі даритель виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, що свідчить про відсутність його волевиявлення на вчиненні спірних правочинів та є підставою для визнання їх недійсними. 
Від представника ОСОБА_2 адвоката Чередникової А.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Степаненко О.В. до суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких просила залишити без розгляду відзив на апеляційну скаргу та підтримано доводи апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, батьку позивача, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 27.06.2002 року укладеного з Хорольською міською радою належала земельна ділянка площею 0,0078 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 59-60).
Також, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Хорольською держнотконторою 15.09.1999 за реєстром № 2493 належала квартира АДРЕСА_1 .
03 грудня 2003 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Рибкою К.О. посвідчено договір дарування Серії ВВА № 143501, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.0078 га, наданої для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що розташована по АДРЕСА_3 . Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 3420 (т. 1 а.с. 5).
24 грудня 2003 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Рибкою К.О. посвідчено договір дарування Серії ВВА № 011029, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,4 м. кв., житловою 16.8 кв.м. Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 3882. У цьому договорі мається дозвільний запис ОСОБА_5 , яка дала згоду своєму чоловікові на дарування вказаної в договорі квартири, придбаної ними за час шлюбу (т. 1 а.с. 6).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30 жовтня 2015 року (т. 1, а.с. 7).
Згідно висновку експерта № 4040-4041 від 29.09.2023 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалах цивільної справи № 548/1923/17 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 у графі « ОСОБА_6 » договору дарування, вчиненого ОСОБА_3 (даритель) та ОСОБА_2 (обдарований) від 03.12.2003 – виконаний ОСОБА_3 .
Підпис від імені ОСОБА_3 у графі « ОСОБА_6 » договору дарування, вчиненого ОСОБА_3 (даритель) та ОСОБА_2 (обдарований) від 24.12.2003 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою (т. 2, а.с. 181-187).
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на недодержання в момент укладення спірних договорів дарування вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, зокрема недотримання письмової форми договорів, оскільки вони не були підписані ОСОБА_3 та не відповідали його волі, просила визнати їх недійсними. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд  першої інстанції  прийшов  до  висновку про те, що ОСОБА_1  є неналежним позивачем у даній справі, оскільки нею не доведено права вимоги до відповідача на підставі успадкування нею прав та обов`язків після смерті батька ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, проте не погоджується з мотивами даної відмови. 
Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірні договори дарування порушують її права як спадкоємця майна ОСОБА_3 .
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. 
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або визнання її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно зі статтею 1221 Цивільного кодексу України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 
Вищевказану адресу, ОСОБА_3 вказував як адресу свого проживання в різноманітних письмових документах, які містять в матеріалах справи, зокрема в договорі на виконання проектних і вишукуваних робіт № 19 від 19.03.2001 (т. 2, а.с. 160).
Згідно відомостей домової книги, ОСОБА_3 був зареєстрований за даною адресою з 13.12.1985 року та знятий 10.11.2015 року на підставі свідоцтва про смерть, ОСОБА_1 зареєстрована з 10.03.1998 року по теперішній час.
Таким чином, на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою.
Отже, суд першої інстанції, не встановивши вказані обставини, прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі. 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій
Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Матеріалами справи, зокрема висновком експерта № 4040-4041 від 29.09.2023 складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалах цивільної справи № 548/1923/17 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у графі « ОСОБА_6 » договору дарування, вчиненого ОСОБА_3 (даритель) та ОСОБА_2 (обдарований) від 03.12.2003 – виконаний ОСОБА_3 . 
Висновок експерта відноситься до засобів доказування на підставі частини другої статті 76 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
Враховуючи вищевикладене, з огляду на підтвердження факту волевиявлення ОСОБА_3 на вчинення даного правочину, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійним договору дарування від 03.12.2003.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійним договору дарування від 24.12.2003 року апеляційний суд зазначає наступне.
Вищевказаним висновком експерта встановлено факт того, що підпис від імені ОСОБА_3 у графі « ОСОБА_6 » договору дарування, вчиненого ОСОБА_3 (даритель) та ОСОБА_2 (обдарований) від 24.12.2003 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19 (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що будь-який правочин є вольовою дією, а тому, перед тим як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, потрібно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. У частині першій статті 215 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі, що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)), без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Тому з огляду на вищевказані вимоги чинного законодавства та судову практику, що регулює спірні правовідносини, вимога ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним з підстав його непідписання ОСОБА_3 є неефективним способом захисту. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших.
Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57. постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Оскільки, позивач ОСОБА_1 позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння не пред`являла, тому в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування від 24.12.2003 необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. 
Вимога відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зміни його мотивувальної частини.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, п. 3, 4, ч. 4, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:  О.В. Чумак

Судді:  О.О. Панченко

Л.І. Пилипчук