ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/15203/24 пров. № А/857/13821/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Кузьмича С. М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Комунального підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради та Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року в справі № 140/15203/24 за адміністративним позовом Комунального підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради до Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

суддя в 1-й інстанції – Ксензюк А.Я.,
час ухвалення рішення – 10 березня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                              ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Комунальне підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради (далі – КП «Нововолинськтеплокомуненерго», позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області, (далі – відповідач) в якому просило визнати протиправною та скасувати вимогу Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» за №130305-14/1935-2024 в частинах (пунктах) 2, 4, 6.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано пункт 6 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області про усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 14 серпня 2024 року №130305-14/1935-2024
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуваний пункт 6 вимоги вказує на стягнення виявлених збитків та їхній розмір, тому така вимога має перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Вказує відповідач, що виконавчим комітетом Нововолинської міської ради в особі колишнього міського голови Сапожнікова В.Б. та міського голови Карпуса Б.С. від 06.11.2020 укладеного із ОСОБА_1 , контрактів від 18.10.2022 та від 29.12.2023 укладених із ОСОБА_2 до умов матеріального забезпечення керівників (п.18 контрактів) включено надання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати, що не передбачено постановою №859. Таким чином вищевказані контракти керівників укладені з порушенням чинного законодавства України, а саме з порушенням ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 № 3356- XII (далі – Закон № 3356-XII) та п. 1 Постанови № 859.
Не погодився з ухваленим рішенням також позивача, відтак подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування частини (пункту) 2 вимогу Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» за №130305-14/1935-2024 та прийняти нове задоволення позову в цій частині.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Мета створення резерву відпусток — показати, що на звітну дату в підприємства зобов`язання перед працівниками з оплати невикористаних днів відпустки, що накопичилися, а також зі сплати ЄСВ із сум таких відпускних. Відпускний резерв потрібний для того, щоб рівномірно розподілити витрати на оплати відпусток працівників між періодами протягом звітного року. Адже основна кількіс ількість працівників, враховуючи сезонну діяльність нашого підприємства, йде у відпустку саме в літній період. Це, в свою чергу, веде до завищення бухгалтерських витрат у період масових відпусток. Резерв відпусток, що створюється, не дозволяє цього допустити. Завдяки йому “відпускний" вантаж розподіляється між іншими періодами звітного року. Сума забезпечення на виплату відпусток (тобто витрати на створення резерву відпусток) визначається щомісяця, як добуток фактично нарахованої заробітної плати працівникам і відсотка, обчисленого як відношення річної планової суми на оплату відпусток до загального планового фонду оплати праці з урахуванням відповідної суми відрахувань на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Витрати на створення такого забезпечення визнаються витратами в періоді їх фактичного здійснення в бухгалтерському і податковому обліку. Забезпечення використовується лише для тих витрат, для яких було сформовано. Згідно Методики обсяг заборгованості з різниці в тарифах визначається суб`єктами господарювання як різниця між фактичними витратами на теплову енергію, комунальні послуги, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам, релігійним організаціям та інщим споживачам і фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися органами місцевого самоврядування, застосовувалися підприємством до відповідної категорії споживачів. За періоди, що перевірялись, Держаудитслужбою було виявлено, що підприємством до розрахунку різниці в тарифах були включені нараховані суми резерву відпусток, а не використані, а саме: - за період з 01.06.2021 — 30.06.2022 р. — перевищення суми резерву на 69 170,56 грн., - за період з 01.07.2022 - 30.09.2022 р. — заниження суми резерву на 606 290,40 грн., - за період з 01.10.2022 - 31.12.2022 р. — перевищення суми резерву на 319 432,95 грн., - за період з 01.04.2023 — 30.06.2023 р. — заниження суми резерву на 58 745,90 грн. - за період з 01.07.2023 — 30.09.2023 р. — заниження суми резерву на 820 619,29 грн. Вказані вище суми зазначені у "Відомості щодо відображення резерву відпусток та ЄСВ, нарахованого на відпустки в додатку №6 (8) "Розрахунок фактичних витрат на теплову енергію, у тому числі, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, постачання теплової енергії та постачання гарячої води”, нарахування та використання резерву відпусток ЄСВ, нарахованого на відпустки згідно даних бухгалтерського обліку по КП.
Стверджує, що спираючись на п.6 Методики, про те, що не підлягають перерахунку у 2022 році та наступних періодах обсяги заборгованості з різниці в тарифах, що утворені до 01 червня 2021 року та узгоджені у 2021 році територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, крім окремих випадків, що обумовлені виключно результатами перевірок контролюючих органів та судовими рішеннями, вважає, що підприємство має право звернутись до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах щодо надання можливості провести коригування розрахунку узгоджених сум заборгованості з різниці в тарифах за вказані вище періоди (2022- 2023 роки). При цьому стверджує, що керуючись пунктом 10 Методики підприємство зверталось до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах щодо надання обгрунтувань про невідповідність між показниками, зазначеними в бухгалтерському обліку та розрахунковими документами, але в поданні підтверджуючих документів було відмовлено.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області, у відповідності до пункту 2.3.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на ІІ квартал 2024 року, проведено ревізію фінансово-господарської діяльності комунального підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради за період з 01.01.2021 по 31.03.2024, якою встановлено порушення, що відображені в Акті ревізії фінансово-господарської діяльності підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради за період з 01.01.2021 по 31.03.2024 від 16.07.2024 №130305-25/11 (далі Акт ревізії).
Позивачем подане заперечення (зауваження) до Акту ревізії від 01 серпня 2024 року №490-3/03.
За наслідками розгляду заперечення підготовлено висновок, який надісланий позивачу листом від 12.08.2024 за №130305-14/1921-2024, та згідно яких заперечення не прийнято.
Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області 14 серпня 2024 року сформована вимога «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» за №130305-14/1935-2024 (далі Вимога) із зазначенням: 
1. В порушення п.7 П(С)БО 16 «Витрати», п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1996 року №996-ХІV, п.2.1 гл.1 п. 2.2. Положення Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку від 24.05.1995 №88 списано на власні витрати дебіторську заборгованість по розрахунках за надані послуги з теплопостачання окремим споживачам протягом 2021-2023 років та І кварталу 2024 року на суму 1 403 175,44 грн, що призвело до її заниження на вказану суму, у зв`язку з чим вимагаємо:
- забезпечити поновлення за даними бухгалтерського обліку Підприємства занижену дебіторську заборгованість на суму 1 403 175,44 грн у відповідності до п.7 П(С)БО 16 «Витрати», п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1996 року №996-ХІV, п.2.1 гл.1 п. 2.2. Положення Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку від 24.05.1995 № 88.
2. В порушення вимог п.7 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 977 зі змінами завищено фактичні витрати Підприємства за рахунок включення в розрахунок на відшкодування різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії по статті «Інші прямі витрати» суми нарахованого резерву відпусток та ЄСВ на резерв відпусток, що призвело до завищення потреби в бюджетних коштах при подані до територіальної комісії на відшкодування заборгованість з різниці в тарифах на суму 388 603,51 грн за період з 01.06.2021 по 30.06і2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022 року, у зв`язку з чим вимагаємо:
- відкоригувати подані до Територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах завищені розрахунки на суму 388 603,51 грн відповідно до вимог п. 7 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 977.
3. В порушення п.3.31 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Держкомстату від 13.01.2004 №5, пунктів 4 та 14 розділу І «Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затверджений постановою КМУ від 22.12.2010 №1170, протягом періоду з 01.01.2021 по 31.03.2024 року при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги працівникам підприємства у зв`язку зі складним матеріальним становищем, на лікування, у зв`язку з сімейними обставинами, на поховання та при припиненні трудового договору зайво нараховано та сплачено єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 73 102,50 грн, що призвело до нанесених підприємству матеріальної шкоди (збитків) на вищенаведену суму, у зв`язку з чим вимагаємо:
- забезпечити відшкодування Підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 73 102,50 грн, заподіяної внаслідок зайвої сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування шляхом подачі уточнюючого розрахунку до органу Державної податкової служби суми нарахованого єдиного внеску відповідно до розділу 5 наказу Міністерства фінансів України №4 від 13.01.2015 в редакції наказу Міністерства фінансів України від 02 березня 2023 року №113 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску і Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску».
4. В порушення ст.629 Цивільного кодексу України, пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 № 922-VIII, пунктів 7.1 і 7.2 Додатку №3 до Договору про закупівлю електроенергії від 31.12.2020 №23-21/168, КП «Нововолинськтеплокомуненерго» підписано додаткові угоди від 05.04.2021 №2, від 09.06.2021 №3, від 13.07.2021 №4, від 15.09.2021 №5, від 12.11.2021 №6, від 12.11.2021 №7 до Договору №23-21/168 щодо зміни ціни на електроенергію в сторону збільшення за відсутності на це підстав, внаслідок чого при закупівлі електричної енергії в ПРАТ «Волиньобленерго» упродовж січня-грудня 2021 року КП «Нововолинськтеплокомуненерго» зайво сплачено коштів на загальну суму 487 282,97 гривень (з ПДВ), чим завдано підприємству матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму, у зв`язку з чим вимагаємо:
- забезпечити відшкодування Підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 487 282,97 грн, заподіяної внаслідок безпідставного збільшення вартості електроенергії (в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи із ПРАТ «Волиньобленерго») у відповідності до норм ст. 216-229 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-ІV, статей 22, 610-625 Цивільного кодексу України від 16.01.2003№435-ІV.
5. В порушення вимог п.7 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977 зі змінами завищено фактичні витрати Підприємства за рахунок включення в розрахунок на відшкодування різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії по статті «Інші прямі витрати» суми нарахованого резерву відпусток та ЄСВ на резерв відпусток, суму зайво списаних паливно-мастильних матеріалів та суму зайво нарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 року по 01.05.2021 року, що призвело до завищення обсягу заборгованості з різниці в тарифах, для категорії споживачів населення на суму 388 397,41 грн, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) Державному бюджету України на вказану суму, у зв`язку з чим вимагаємо:
- забезпечити відшкодування Державному бюджету України матеріальної шкоди (збитків) в сумі 388 397,41 грн, заподіяної внаслідок зайвого включення в розрахунок компенсації з різниці в тарифах витрат. Відповідно до вимог п.11 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 977 відповідальність за достовірність даних, використаних під час здійснення розрахунку обсягів заборгованості з різниці в тарифах, несе керівник суб`єкта господарювання.
6. В порушення п.1 Постанови КМУ від 19.05.1999 №859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» незаконно виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення керівникам КП «Нововолинськтеплокомуненерго» в 2021-2023 роках на загальну суму 72 800 грн на яку зайво нараховано і сплачено єдиний соціальний внесок на суму 11 055,65 грн, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Підприємству всього на суму 83855,65 грн, у зв`язку з чим вимагаю:
- забезпечити відшкодування на користь КП «Нововолинськтеплокомуненерго» матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 83 855,65 грн, заподіяної внаслідок неправильного нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності до норм ст. 130-136, ст.232, 233 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №232-VIII.
7. В порушення наказів директора Підприємства від 30.01.2022 року №178, від 01.12.2021 року №145, від 21.11.2022 року №135, про підвищення витрат палива, у зимовий період, п.6 П(с)БО 16 «Витрати» затверджене наказом Мінфіну від 31.12.1999 р. № 318 при проведенні ревізії правильності застосування норм списання палива в зимовий період, було встановлено зайве списання паливно-мастильних матеріалів в 2021-2023 роках в кількості 180,0 л на загальну суму 7 396,78 грн, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Підприємству на вказану суму, у зв`язку із чим вимагаю:
- забезпечити відшкодування на користь КП «Нововолинськтеплокомуненерго» шкоди (збитків) на загальну суму 7396,78 грн, заподіяної внаслідок зайвого списання паливно-мастильних матеріалів на роботу автотранспорту в зимовий період у відповідності до норм ст. 130-136, ст.232, 233 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №232-VІІІ.
8. В порушення п.1 ст.67, п.1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 509, 611, 623, 625 Цивільного кодексу України в частині вчинення відповідних правових дій для відшкодування боржниками завданих збитків, внаслідок не вжиття заходів щодо своєчасного стягнення дебіторської заборгованості та спливу строків стягнення заборгованості КП «Нововолинськтеплокомуненерго» втратило можливість отримати доходи від реалізованих товарно-матеріальних цінностей та наданих послуг, що в свою чергу призвело до нанесення матеріальної шкоди (збитків) Підприємству на загальну суму 150 187,28 грн, у зв`язку з чим вимагаємо:
- забезпечити недопущення у подальшій роботі фактів проведення неналежної претензійно-позовної роботи. Розробити дієвий механізм контролю за станом поточної дебіторської заборгованості на Підприємстві для захисту своїх інтересів та уникнення втрат активів у майбутньому.
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування Вимоги, в частині, яка стосується порушень №2, №4, №6.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої та другої статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон №2939-ХІІ) головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
За приписами частини першої статті 4 Закону №2939-ХІІ інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Статтею 10 Закону №2939-ХІІ визначено право органу державного фінансового контролю, зокрема: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо) (пункт 1); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (пункт 7); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пункт 10); при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (пункт 13).
Відповідно до частини другої статті 15 указаного Закону законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 затверджено Положення про Державну аудиторську службу (далі - «Положення №43»).
Відповідно до пункту 1 Положення №43 Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Підпунктом 3 пункту 4 Положення №43 визначено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.
Згідно із пунктом 7 Положення №43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Порядок проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 (Порядок №550).
Пунктом 2 Порядку №550, визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Пунктами 4, 5 Порядку №550 передбачено, що планові та позапланові виїзні ревізії проводяться контролюючими органами відповідно до Закону та цього Порядку.
Планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів контрольно-ревізійної роботи, затверджених в установленому порядку, позапланові виїзні ревізії - за наявності підстав, визначених Законом.
Згідно з пунктом 50 Порядку №550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якій вона адресована (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.12.2024 у справі №440/4083/22).
За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що «конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23.02.2016 року по справі №818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08.05.2018 у справі №826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 також дійшов висновків, що «законна вимога» контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі, приписи на адресу підконтрольного суб`єкта (об`єкта контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.
До того ж, у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
До подібних висновків Верховний Суд дійшов і у постановах від 06.08.2020 у справі №826/6254/17, від 11.09.2018 у справі №825/1481/16, від 11.10.2018 у справі №813/4101/17, від 20.11.2018 у справі №815/4223/16.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення з відповідним позовом.
Окрім того, у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №826/3350/17, аналізуючи посилання відповідача на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 20.02.2018 у справі №822/2087/17, зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.
З проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, у тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їхніх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема, стягнення збитків у судовому порядку на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII, з якою кореспондується пункт 50 Порядку № 550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їхніх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову.
За своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.
Таку правову позиція неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 22.10.2020 у справі № 820/3089/17, від 31.05.2021 у справі № 826/18686/16, від 31.08.2021 у справі № 160/5323/20, від 02.11.2021 у справі № 420/6808/19, від 12.05.2022 у справі № 620/4169/20, від 22.12.2022 у справі № 826/13003/17, від 21.03.2023 у справі № 560/4370/22.
Законність і правильність обчислення розміру визначення збитків, зазначених у цій частині, може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом органу фінансового контролю до винних осіб, а не у справі за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Проте оскарження у судовому порядку індивідуально-правового акта, яким у цьому випадку є вимога Держаудитслужби, є гарантованим правом підконтрольної установи в розрізі завдань та принципів адміністративного судочинства.
Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №560/4370/22.
Отже, наведене в сукупності не виключає права саме підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 22.12.2022 у справі № 826/13003/17, від 06.07.2023 у справі № 1740/2398/18.
Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Отже, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства суди, які розглядали справу і наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, об`єктивно мають право перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того, чи породжує спірна вимога права і обов`язки позивача.
Колегія суддів зауважу, що з врахуванням приписів ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в частині правомірності яка стосується порушень частин (пунктів) №2 та №6 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області про усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 14 серпня 2024 року №130305-14/1935-2024.
Щодо завищення фактичних витрат позивача за рахунок включення в розрахунок на відшкодування різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії по статті «Інші прямі витрати» суми нарахованого резерву відпусток та ЄСВ на резерв відпусток, що призвело до завищення потреби в бюджетних коштах при подані до територіальної комісії на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах на суму 388 603,51 грн за період з 01.06.2021 по 30.06.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022, тобто порушення встановлене частиною (пунктом) №2 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області про усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 14 серпня 2024 року №130305-14/1935-2024, варто зазначити про наступне.
Ревізією щодо правильності відображення фактичних витрат позивача в «Розрахунку фактичних витрат» (Додаток 6 та Додаток 8) в розрізі статей витрат встановлено порушення позивачем абзацу 2, підпункту 2 пункту 21, розділу «Визначення обсягу і групування планових витрат, що включаються до повної собівартості теплової енергії, її виробництво, транспортування та постачання» Порядку № 869, пункту 9 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 977 (далі – Методика № 977) та Наказу «Про облікову політику КП «Нововолинськтеплокомуненерго» та організація бухгалтерського і податкового обліку» від 04.01.2018 № 14 (Додаток до наказу «Методика розподілу витрат між видами ліцензованої діяльності (виробництво, транспортування та постачання теплової енергії) та іншими видами діяльності»), оскільки по статті витрат «прямі витрати на оплату праці» та «відрахування на соціальні заходи» відображена сума нарахованої заробітної плати працівникам Підприємства та сума нарахованого єдиного соціального внеску на заробітну плату працівників, без включення до вищевказаних статей витрат, відповідно, сум фактично нарахованих та виплачених компенсаційних виплат (основна та додаткова відпустка, компенсація за невикористану відпустку) та єдиного соціального внеску нарахованого на компенсаційні виплати, чим 
В «Розрахунку фактичних витрат» по статті «інші прямі витрати» відображено суму нарахованого по даних бухгалтерського обліку резерву відпусток та ЄСВ (рахунок 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів»).
Співставленням по даних бухгалтерського обліку суми нарахованого та фактично використаного резерву відпусток та ЄСВ встановлено, що за період з 01.01.2021 по 31.05.2021, з 01.06.2021 по 30.06.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022 нарахування резерву відпусток та ЄСВ перевищує фактичне його використання відповідно на 407 537,13 грн, на 76 212,59 грн та на 352 240,65 гривень.
Отже, в порушення п. 7 Методики № 977 завищено фактичні витрати Підприємства, що призвело до завищення обсягу заборгованості з різниці в тарифах, для категорії споживачів, що підлягав відшкодуванню, на суму 363 156,34 грн (за період з 01.01.2021 по 31.05.2021), 69 170,56 грн (за період з 01.06.2021 по 30.06.2022), 319 432,95 грн (за період з 01.10.2022 по 31.12.2022). Порушення призвело до зайвого отримання Підприємством коштів з державного бюджету на суму 363 156,34 гривень.
Окрім того, завищено потребу в бюджетних коштах і подано до територіальної комісії на відшкодування заборгованість з різниці в тарифах на суму 388 603,51 гривень.
Посилання позивача про сезонний вид діяльності судом першої інстанції підставно відхилено, оскільки Методика № 977, за якою проводиться розрахунок обсягу заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися не передбачає при визначенні фактичних витрат підприємства враховувати сезонний характер діяльності.
У відповідності до п. 5 Методики № 977 «Розрахунок обсягу заборгованості з різниці в тарифах здійснюється суб`єктами господарювання виходячи із встановлених уповноваженим органом тарифів на теплову енергію, комунальні послуги, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, релігійним організаціям, іншим споживачам, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення. що постачають теплову енергію, надають комунальні послуги населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, релігійним організаціям, іншим споживачам, відповідно до щорічної звітності, враховуючи період, протягом якого діяв та застосовувався відповідний тариф до споживача».
Пунктами 7 та 9 Методики № 977 зазначено, що розрахунок обсягу заборгованості з різниці в тарифах та розрахунок фактичних витрат здійснюється суб`єктом господарювання окремо за періоди, в яких утворилася заборгованість з різниці в тарифах.
Отже, корегування фактично включених в розрахунок витрат на виплату основних та додаткових відпусток та нарахованого на них ЄСВ (нарахованого резерву) для відшкодування різниці в тарифах за всі періоди, в яких утворилася заборгованість з різниці в тарифах, суперечить вимогам Методики № 977.
Водночас, як визнає позивач в заявах по суті спору, підприємство зверталось до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах щодо надання обґрунтувань про невідповідність між показниками, зазначеними в бухгалтерському обліку та розрахунковими документами, тобто не заперечує, що за період з 01.01.2021 по 31.05.2021, з 01.06.2021 по 30.06.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022 нарахування резерву відпусток та ЄСВ перевищує фактичне його використання відповідно на 407 537,13 грн, на 76 212,59 грн та на 352 240,65 гривень.
Відтак, висновок в акті ревізії про завищення фактичних витрат позивача, що призвело до завищення потреби в бюджетних коштах при подані до територіальної комісії на відшкодування заборгованість є правомірним.
Щодо порушення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення керівникам КП «Нововолинськтеплокомуненерго» в 2021-2023 роках на загальну суму 72 800 грн на яку зайво нараховано і сплачено єдиний соціальний внесок на суму 11 055,65 грн, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Підприємству всього на суму 83855,65 грн, тобто порушення встановлене частиною (пунктом) №2 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області про усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 14 серпня 2024 року №130305-14/1935-2024, варто зазначити про наступне.
Пункти (частини) вимоги, які не вказують на стягнення збитків, можуть бути перевірені судом у справі за відповідним позовом підконтрольної установи у випадку їх оскарження. Проте, пункти (частини) вимоги, які вказують на стягнення збитків мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держаудитслужбою, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Наявність збитків, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає позов про відшкодування збитків, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. 
Подібні висновки щодо застосування наведених норм права викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 та у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 1440/1820/18, від 10.12.2019 у справі № 808/6509/13-а, від 23.12.2019 у справі N 815/4341/14, від 07.02.2020 у справі № 803/634/17, від 14.02.2020 у справі № 825/3661/15-а, від 28.02.2020 у справі № 808/4044/17, від 28.02.2020 у справі № 2040/6542/18, від 18.03.2020 у справі № 826/14169/17, від 18.03.2020 у справі № П/811/140/17, від 31.03.2020 у справі № 817/650/18, від 02.04.2020 у справі № 820/3534/16
Так, пункт про забезпечення відшкодування відповідно до норм статей 130 - 136 Кодексу законів про працю України матеріальної шкоди (втрат), заподіяної внаслідок нарахування та виплати на користь керівників КП «Нововолинськтеплокомуненерго» матеріальної допомоги на оздоровлення на загальну суму 83 855,65 грн, очевидно спрямований на притягнення винних працівників, про яких мова йде у цьому пункті вимоги, до матеріальної відповідальності у порядку статей 130 - 136 КЗпП України. 
Тобто, оспорювана вимога хоча і вказує на забезпечення відшкодування шкоди, все ж не містить вимоги про стягнення цих збитків.
Посилаючись на відсутність підстав для проведення відповідних виплат відповідач вказує, що постановою Кабінету Міністрів України № 859 від 19.05.1999 встановлено, що інші заохочувальні виплати, що не відносяться до оплати праці, керівнику підприємства не надаються, а контракти керівників укладені з порушенням Закону України «Про колективні договори».
Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України) працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці укладенням трудового договору на одному або водночас на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, у якому строк його чинності, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон від 24.03.1995 № 108/95-ВР) визначені економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання.
Так відповідно до ст.1 Закону № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а відповідно до ст.2 Закону № 108/95-ВР визначено структуру заробітної плати до якої входить: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати (винагорода за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми).
Отже, як видно з приписів ст.1, 2 Закону № 108/95-ВР в структуру заробітної плати входить основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати (премії, компенсаційні виплати, матеріальні виплати тощо).
Відповідно до п. 1.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 № 5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до ст.20 Закону № 108/95-ВР оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.
Згідно ст.29 Закону № 108/95-ВР при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Аналогічні за змістом попередження про зміну діючих умов оплати праці містяться і в статті 14 Конвенції про захист заробітної плати № 95, якою передбачено, що якщо є потреба, то має бути вжито ефективних заходів, щоб у зручний і легко зрозумілий спосіб інформувати працівників: a) про умови нарахування належної їм заробітної плати до того, як вони стануть на роботу, і щоразу, коли ці умови змінюватимуться; b) під час кожної виплати - про складові елементи заробітної плати за кожен період, такою мірою, якою ці елементи можуть змінюватися.
Таким чином, як видно з приписів ст.21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому зокрема встановлюються права та обов`язки сторін, строк дії контракту, матеріальне забезпечення і організації праці працівника, а відповідно до приписів ст.1, 2, 20, 29 Закону № 108/95-ВР передбачено, що оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін, а про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець зобов`язаний завчасно попередити працівника, а структура заробітної праці працівника складається з основної та додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до п. 1 ст. 2 Рекомендацій щодо колективних договорів № 91, прийнятих Генеральною конференцією Міжнародної організації праці у 1951 року, під «колективним договором» розуміють будь-яку письмову угоду щодо умов праці та найму, яка укладається, з одного боку, між роботодавцем, групою роботодавців або однією чи кількома організаціями роботодавців та, з другого боку, однією чи кількома представницькими організаціями працівників або, за відсутності таких організацій, - представниками самих працівників, належним чином обраними і уповноваженими згідно з законодавством країни.
Пунктом 1 ст. 3 Рекомендацій № 91 визначено, що будь-який колективний договір має зв`язувати сторони, що його підписали, а також осіб, від імені яких його укладено.
Роботодавці і працівники, пов`язані колективним договором, не повинні вносити до трудових договорів умови, котрі суперечать положенням колективного договору.
Згідно з п. 2 даних рекомендацій, положення трудових договорів, які суперечать колективному договорові, мають визнаватися недійсними і автоматично замінюватись на відповідні положення колективного договору. Окрім того, п. 5 ст. 3 рекомендацій передбачено, що положення колективного договору мають поширюватися на всіх працівників відповідних категорій, які працюють на охоплених колективним договором підприємствах, якщо в ньому не передбачено інше.
Отже, трудовим законодавством України та нормативними документами Міжнародної організації праці, які регулюють правовідносини у сфері колективних договорів, передбачено положення про поширення умов колективного договору на усіх працівників та неможливість погіршення умов праці за трудовим контрактом в порівнянні з діючим колективним договором.
Таким чином, на керівника підприємства, який діє в тому числі на підставі трудового контракту, поширюються усі пільги та гарантії передбачені законодавством та колективним договором.
Судом встановлено, що 06 листопада 2020 року між Виконавчим комітетом Нововолинської міської ради та громадянином ОСОБА_1 , а 18 жовтня 2022 року та 29 грудня 2023 року між Виконавчим комітетом Нововолинської міської ради та громадянкою ОСОБА_2 були укладені контракти, в яких визначені взаємні права та обов`язки працівника та роботодавця, соціальні гарантії для працівників та інші положення.
Відповідно до п.18 даних контрактів керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів. У разі відпустки керівникові надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку.
Отже, укладаючи дані контракти виконавчий комітет Нововолинської міської ради гарантував працівнику певні соціальні гарантії, умови оплати праці тощо
Щодо застосування до правовідносин щодо оплати праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постанови Кабінету Міністрів України «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» від 19.05.1999 № 859 варто зазначити наступне.
Відповідно до практики ЄСПЛ де законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономними поняттями майна та власності. характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.
Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і «правомірні очікування»/»законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішенні у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X, що згодом відображено і у рішенні «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 22, ECHR 2011, встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.
Таким чином, оскільки в подальшому до контрактів із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вносились зміни (шляхом укладення сторонами додаткових угод), доказів протилежного відповідачем не надано, на них в повному обсязі розповсюджувались соціальні гарантії, передбачені контрактом, в т.ч. і щодо отримання відповідних соціальних гарантій. Крім цього, сама Постанова № 859 не передбачає автоматичного внесення змін до вже укладених контрактів із працівниками.
Викладене вказує, що Вимога в частині пункту 6 є неправомірною та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам закону в частині її змісту, оскільки відсутні обставини порушення законодавства.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційні скарги Комунального підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради та Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Комунального підприємства «Нововолинськтеплокомуненерго» Нововолинської міської ради та Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року в справі № 140/15203/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 02 липня 2025 року.