ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" червня 2025 р.           Справа№ 910/797/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025, повний текст якого складений 02.04.2025,
у справі     № 910/797/25 (суддя Андреїшина І.О.)
за позовом    Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» 
до   Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» 
про   стягнення 42 281,32 грн

                                                  ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

         У січні 2025 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (далі-відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 42  281,32 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам  Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 позовні вимоги задоволено повністю.
          Стягнуто з Акціонерного товариства "Страхової компанії "Країна" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" суму страхового відшкодування у розмірі 42  281,32 грн та 3    028,00 грн  судового збору.
          Рішення мотивоване тим, що у відповідача, у зв`язку з настанням страхового випадку, виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду за страховим випадком, за вирахуванням розміру франшизи, що, за розрахунком суду, становить 42  281,32 грн (110 657,90 грн - розмір завданого збитку на підставі акту виконаних робіт - 68 376,58 грн (сплачена відповідачем сума страхового відшкодування).           

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

         Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва  від 02.04.2025 та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.  
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. 
          Апелянт зазначає, що позивачем не було надано до АТ «СК «Країна» розрахунку відновлювального ремонту транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER», д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням зносу, тому апелянт, керуючись положенням ст. 29 Закону, самостійно провів розрахунок фізичного зносу пошкодженого авто. Підставою для розрахунку фізичного зносу послужило наявність попередніх пошкоджень до трьох кузовних частин (п.7.39 б, г) Методики). Так,  відповідно до складеного Звіту про оцінку №183789 від 29.01.2025 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER», д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, складає суму 68 685,75 грн., де значення коефіцієнту фізичного зносу становить 0,4221.
          Апелянт наголошує на тому, що Звіт про оцінку №183789 від 29.01.2025 виконано відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні» № 2658III від 12.07.2001, Національних стандартів №1 «Загальні положення оцінки майна і майнових прав» і Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395 (у редакції наказу Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 21 жовтня 2019 року N 3207/5/1033). Також  скаржник зауважує, що саме оцінювач, при визначенні вартості матеріального збитку, встановлює підстави та обставини застосування та величину коефіцієнту фізичного зносу, керуючись Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена 24.07.2009 р. за № 1335/5/1159.
          Крім того, апелянт зазначає, що додатково АТ «СК «Країна» надавала власний розрахунок фізичного зносу транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER», д.н.з. НОМЕР_1 , з витягом з онлайн ресурсу «Audahistori», з якого вбачається, що 23.01.2020, 19.07.2021, 21.07.2021 та 27.01.2023 складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (п.7.39 б Методики), на що суд не звернув уваги на вказані обставини, що, на його думку, послужило для винесення незаконного судового рішення.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

          У свою чергу  28.04.2025  від позивача через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з проханням залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
          Позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, наголошує на тому, що суд визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходив з фактичної суми, встановленої відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Якщо відновлювальний ремонт транспортного засобу не проводився, то розмір шкоди визначається, виходячи з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи. Оскільки відновлювальний
ремонт транспортного засобу Mitsubishi Outlander, д.р.н. НОМЕР_2 , здійснювався на станції технічного обслуговування, підтвердження чого є рахунок на оплату СТО № 53 від 19.01.2023 та акт виконаних робіт № АР 23000230 від 17.03.2023, якими визначено, що вартість запасних частин та робіт необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля становить 110 657,90 грн. За страховим випадком (ДТП) згідно із складеним страховим актом № 2274761-1 від 01.02.2023 за договором страхування було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 110 657,90 грн., виплата якого підтверджується довідкою-підтвердженням заліку страхового відшкодування від 06.02.2023. Тому позивач вважає, що  у даному випадку розмір заподіяної шкоди повинен визначатися виходячи з фактичної суми, встановленої відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Отже, на його думку, за даним страховим випадком сума страхового відшкодування, що підлягає стягненню на користь ПрАТ «СК «ВУСО» з відповідача становить розмір 42 281,32 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

          Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2025 апеляційну скаргу  Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 у справі     № 910/797/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 у справі     № 910/797/25 та розгляд апеляційної скарги призначено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2025, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги    по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/797/25  розглядалась протягом розумного строку.
Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції          

          Судом першої інстанції встановлено, що 15.02.2022 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - страховик) та ОСОБА_1 (далі - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 1850095502-17-01, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Mitsubishi Outlander, д.р.н. НОМЕР_1 .
           12.01.2023 у м. Полтава по вул. Василя Капніста,40, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю автомобіля Mitsubishi Outlander, д.р.н. НОМЕР_1 , та автомобіля ГАЗ 2705, д.р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 .
          В результаті ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні ушкодження.
          Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 08.03.2023 року по справі № 553/139/23 ОСОБА_2 визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого  ст. 124 КУпАП.
          Відповідно до рахунку на оплату № 53 від 19.01.2023 вартість відновлювального ремонту складає 110 657,90 грн.
          Позивачем 01.02.2023 було сплачено 110 657,90 грн ТОВ «АВТОПЛАНЕТА-МОТОРС» згідно з договором про співробітництво № 01/22-16 від 04.01.2022.
          Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом № 2274761-1 від 01.02.2023 та довідкою-підтвердження заліку страхового відшкодування.
          Цивільна відповідальність особи, винної в скоєнні ДТП на момент настання страхової події була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AP 002788519 (надалі - поліс), за яким ліміт за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн, франшиза - 0,00 грн.
          З метою досудового врегулювання ПрАТ «СК «ВУСО» направило на адресу відповідача заяву на виплату страхового відшкодування № 484/1 від 07.02.2023 з вимогою про відшкодування суми понесених збитків, за результатом розгляду якої відповідач частково відшкодував завдану шкоду у розмірі 68 376,58 грн.
          Таким чином, позивач у позовній заяві зазначає, що Акціонерним товариством "Страхової компанії "Країна" залишилося несплачена заборгованість у розмірі 42    281,32 грн.
Звертаючись з позовом, позивач послався на те, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам  Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, у зв`язку з чим останнім заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 42  281,32 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

          Частиною 1  ст. 509 Цивільного кодексу України  встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.
          Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до положень  ст. 979 Цивільного кодексу України  договір страхування укладається відповідно до цього  Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів.
          Частиною 1  статті 16 Закону України «Про страхування»  в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
          Відповідно до статей  5 25,   526 Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Згідно з пунктом 3  статті 20 Закону України «Про страхування»  страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
          При цьому, страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (ст. 8 Закону України «Про страхування»).
          Відповідно до  ст. 22 ЦК України  особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);        доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
          Згідно зі  ст. 979 ЦК України    за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
          Частинами 1, 2  ст. 1187 ЦК України    джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.  Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.        
          За визначенням  ст. 1 Закону України «Про страхування»  страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього  Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ч. 1  ст. 6 Закону України «Про страхування»).
          Згідно з ч. 2  ст. 9 Закону України «Про страхування»    страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
          Відповідно до ч. 1  ст. 16 Закону України «Про страхування»  договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
          Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (ч. 1  ст. 25 Закону України «Про страхування»).
          Згідно з п. 22.1  ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»    у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом    порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
          За визначенням  ст. 6 вказаного Закону  страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
          У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
          Статтею 993 ЦК України  та  ст.27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
          Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого деліктного зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №910/3165/17, від 12.08.2019 у справі №910/2351/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №910/2603/17.
          У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат переходить від потерпілої особи право вимоги до особи,    відповідальної    за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).
          Відповідно до пп.12.1  ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (абз.18  ст.9 Закону України «Про страхування».
          Пунктом 36.2  ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  встановлено, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (далі - «ПДВ»). При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених  ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
          Таким чином, вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією винної сторони або стягується судом після дослідження обставин того, чи є надавач послуг з ремонту автомобіля, який був пошкоджений під час ДТП з вини іншої особи, платником податку на додану вартість.
          Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/171/17 та від 05.04.2018 у справі № 910/3165/17.
          Разом з цим, спеціальні норми  Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме відшкодовується оцінена шкода, розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим в полісі (п. 22.1 ст. 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (ст. ст. 9, 12 Закону). Крім того, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (п. п. 32.4, 32.7 ст. 32 Закону).
          Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність,  Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
          Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
          Отже, доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів для ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу.
          Відповідно до  ст.1192 ЦК України  розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
          Судом першої інстанції встановлено, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника транспортного засобу винної сторони (ГАЗ 2705, д.р.н. НОМЕР_3 ) була застрахована Акціонерним товариством "Страхової компанії "Країна"    згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AP 002788519 (франшиза - 0).
          Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту, позивач у силу приписів  ст. 993 Цивільного кодексу України,  ст. 27 Закону України "Про страхування", з урахуванням положення п. 36.3  ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», набув права вимоги до відповідача.
          У зв`язку з тим, що відповідач не сплатив всю суму страхового відшкодування позивачу, останній звернувся до суду з позовом про стягнення 42    281,32 грн суми страхового відшкодування.
          Так, відповідно до рахунку на оплату № 53 від 19.01.2023 вартість відновлювального ремонту складає 110 657,90 грн.
          Згідно зі страховим актом №2274761-1 загальна сума страхового відшкодування становить розмір 110    657,90 грн .
          Відповідно до Закону та умов договору про співробітництво №01/22-16 від 04.01.2022 ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено перерахування ТОВ «АВТОПЛАНЕТА-МОТОРС» грошових коштів у розмірі 110 657,90 грн.
          Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом № 2274761-1 від 01.02.2023 та довідкою-підтвердженням заліку страхового відшкодування у зазначеному вище розмірі.
          Водночас, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем частково сплачено частину вартості відновлювального ремонту у розмірі 68 376,58 грн.
          Разом з тим, доказів сплати відповідачем суми страхового відшкодування позивачу в розмірі 42    281,32 грн матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку передбаченому  ГПК України  суду, таких доказів не надано.
          Таким чином, за наведених у сукупності обставин та наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, що у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку, виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду за страховим випадком, за вирахуванням розміру франшизи, що, становить 42  281,32 грн (110 657,90 грн - розмір завданого збитку - 68 376,58 грн - сплачена відповідачем сума страхового відшкодування).
          Судом першої інстанції надано оцінку наданому відповідачем Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №183789 від 29.01.2025, з висновком якого  погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
          Так, відповідно до пункту 9 частини 2  статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»  проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
          Норма частини 1  статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до  Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.
          Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 01.02.2018 року в справі № 910/22886/16.
          Проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою  наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092  (далі - Методика).
          Згідно з пунктом 2.3 Методики, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.
          Відповідно до пункту 2.4 зазначеної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
          Згідно з пунктом 2.3 Методики фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану колісного транспортного засобу унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості колісного транспортного засобу, що виникає в процесі його експлуатації.
          Тому, при визначені розміру страхового відшкодування страховик зобов`язаний врахувати коефіцієнт фізичного зносу, у зв`язку із чим страховик обмежений щодо виплати розміру страхового відшкодування, зокрема, вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу.
          Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справи № 910/1272/18, у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18.
          Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
          Натомість, згідно із ч.1  ст.102 Цивільного процесуального кодексу України  (далі -  ЦПК України), висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
          У постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у справі № 924/675/17 зроблено висновок, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
          Водночас, відповідно до Звіту про оцінку №183789 від 29.01.2025 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER» д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням зносу, складає 68 685,75 грн, значення коефіцієнту фізичного зносу становить 0,4221. Підставою для розрахунку фізичного зносу послужило наявність попередніх пошкоджень до трьох кузовних частин (п.7.39 г  Методики).
          Однак, відповідач не надав жодних належних доказів, які підтверджують наявність попередніх пошкоджень. Тому, відповідно до Звіту про визначення коефіцієнта фізичного зносу № 40855 від 25.11.2024 року, на підставі якого позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування, цей коефіцієнт дорівнює 0,00, що підтверджує відсутність зносу транспортного засобу Mitsubishi Outlander.
          Таким чином, враховуючи, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, суд дійшов першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що викладені у відзиві на позов аргументи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
          Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.
          Решта доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, а також доводи апелянта наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлених судом під час розгляду справи обставин.
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
          У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Таким чином, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 у справі     № 910/797/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 у справі     № 910/797/25 слід залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
          УХВАЛИВ:

           1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 у справі     № 910/797/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 у справі    № 910/797/25  залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.
4.  Матеріали справи №910/797/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім