ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 р.	Справа № 440/1468/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, повний текст складено 10.03.25 року по справі № 440/1468/25
          за позовом             Фізичної особи-підприємця   ОСОБА_1  
          до             Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці  
          про визнання протиправною та скасування постанови
ВСТАНОВИВ:
Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФО-П ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якій просить :
визнати протиправною та скасувати постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 20.12.2024 № 51-ДПС.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 440/1468/23, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
03.03.2025 ФО-П ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони накладення арешту на поточні рахунки ФО-П ОСОБА_1 , зупинення стягнення на підставі постанови Північно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 20.12.2024 № 51-ДПС у виконавчому провадженні № 77295813 до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом позивача до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови від 20.12.2024 № 51-ДПС.
В обґрунтування заяви позивач зазначає, що 24.02.2025 ФО-П ОСОБА_1 дізнався що Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 77295813 та накладені арешти на поточні рахунки позивача. Дане виконавче провадження відкрито за постановою Північно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 20.12.2024 № 51-ДПС. Сума стягнення за постановою відповідача становить 240 000.00 грн. Окрім блокування поточних рахунків державною виконавчою службою 03.03.2025 розпочалося стягнення коштів з поточних рахунків позивача в сумі 4 297.00 грн. На підтвердження зазначеного позивачем надані наступні документи: копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.02.2025 № 77295813; скрін-копії з поточних рахунків позивача (на підтвердження стягнення коштів у розмірі 4 297.10 грн за ВП № 77295813). Вказує, що сума яка може бути списана з поточних рахунків позивача (240 000.00 грн) є значною, особливо в період воєнного стану, постійних обстрілів та зниження купівельної спроможності населення. Вважає, що подальші дії виконавчої служби зі стягнення коштів з позивача в межах постанови у ВП № 77295813 до ухвалення судом рішення у справі призведе до порушення прав позивача, а також в подальшому може призвести до додаткових витрат позивача щодо стягнення з відповідача стягнутої суми штрафу.   
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 задоволено заяву ФО-П ОСОБА_1 .
Зупинено стягнення на підставі постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.12.2024 № 51-ДПС до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим просить суд скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 про забезпечення позову у справі № 440/1468/25 і прийняти нове рішення яким відмовити у задоволені заяви ФО-П Луценко С.В
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів оскарження постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень, і такі не є предметом оскарження (чи дії державного виконавця по примусовому виконанню). Вказує, що до заяви про забезпечення позову не додано документів, які б містили відомості щодо поточних фінансових показників позивача, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо. Матеріали позову також не містять доказів неможливості продовжувати нормальне функціонування господарської діяльності позивача, з урахуванням розміру накладеного штрафу. Таким чином, підстави, передбачені частиною 2 статті 150 КАС України, які є обов`язковими для постановлення ухвали про забезпечення позову, відсутні.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Представник відповідача підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.
Представники позивача  заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції розпочато примусове виконання постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.12.2024 № 51-ДПС та вчинюються дії зі стягнення з позивача суми адміністративно-господарського штрафу, тому суд дійшов висновку, що невжиття такого заходу забезпечення позову як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, виданого Північно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці від 20.12.2024 № 51-ДПС, до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі може істотно ускладнити поновлення порушених прав заявника у разі вирішення спору на його користь. Також суд зазначив, що вжиття судом заходів забезпечення позову не порушить прав та законних інтересів стягувача (відповідача) чи інших осіб.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
За умовами статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно з частиною другою статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Колегія суддів враховує те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо, на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого : розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, від 01.06.2022 у справі № 580/5656/21, від 21.02.2024 у справі № 420/11311/23, від 28.02.2024 у справі № 380/14241/23.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що управління Держпраці вживає активних заходів для примусового стягнення штрафу з ФО-П ОСОБА_1 до результатів судового оскарження постанови про накладення штрафу від 20.12.2024 № 51-ДПС. Окрім блокування поточних рахунків державною виконавчою службою 03.03.2025 розпочалося стягнення коштів з поточних рахунків позивача в сумі 4 297.00 грн. На підтвердження зазначеного позивачем надані скрін-копії з поточних рахунків позивача. Вказує, що сума яка може бути списана з поточних рахунків позивача (240 000.00 грн) є значною, особливо в період воєнного стану, постійних обстрілів та зниження купівельної спроможності населення. Вважає, що подальші дії виконавчої служби зі стягнення коштів з позивача в межах постанови у ВП № 77295813 до ухвалення судом рішення у справі призведе до порушення прав позивача, а також в подальшому може призвести до додаткових витрат позивача щодо стягнення з відповідача стягнутої суми штрафу. 
У цій справі постанова про накладення штрафу від 20.12.2024 № 51-ДПС прийнята на підставі статті 265 КЗпП України.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон України № 1404-VIII) передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі – Порядок № 509).
Пунктом 9 Порядку № 509 передбачено, що штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.
Відповідно до абзацу 4 пункту 11 Порядку № 509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).
Отже, Порядок № 509 встановлює місячний строк на добровільне виконання рішення органу Держпраці та сплату штрафу, у разі несплати штрафу він підлягає стягненню органами державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 10 Закону України № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 12 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Отже, оскаржувана у цій справі постанова є самостійним виконавчим документом, примусове виконання якого здійснюється у порядку встановленому Закону України № 1404-VIII.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 34 Закону України № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Частиною першою статті 35 Закону України № 1404-VIII визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.
Тобто, у Законі України № 1404-VIII відсутній механізм зупинення виконання оскаржуваної позивачем постанови до ухвалення судового рішення по суті.
Зважаючи на те, що постанова відповідача, законність та обґрунтованість якої є предметом спору у цій справі є виконавчим документом та за цим виконавчим документом відкрито виконавче провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі, у разі задоволення такого позову призведе до не ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки позивачу доведеться докласти значних зусиль для відновлення того становища, яке він мав до виконання в порядку виконавчого провадження постанови.
Оскільки у Законі України № 1404-VIII відсутній механізм зупинення виконання постанови про накладення штрафу до ухвалення судового рішення по суті на переконання колегії суддів, обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та водночас вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Аналогічна правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема у постанові від 16.07.2024 прийнятої у справі № 240/40188/21.
Також, колегія суддів зазначає, що судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.06.2022 у справі № 380/4273/21 уточнила правовий підхід при розгляді питань забезпечення позову у справах про оскарження постанов органів Держпраці, прийнятих на підставі ст. 265 КЗпП України, зазначивши наступне.
«…суд при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов Держпраці про накладення штрафу має оцінювати всі обставини у сукупності. Суди мають враховувати суму штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову Держпраці до виконання, чи відкрито виконавче провадження тощо.
Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
З аналізу наведених процесуальних норм випливає, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти».
Колегія суддів зазначає, що позивач оскаржив постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу та ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 відкрито провадження в адміністративній справі № 440/1468/25.
Оскільки виконавцем вже відкрито виконавче провадження з виконання спірної у справі постанови відповідача від 20.12.2024 № 51-ДПС та у межах виконавчого провадження № 777295813 прийнято постанови про арешт коштів боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження штрафів, яка становить 264 303.00 грн, з урахуванням того, що державним виконавцем направлені платіжні інструкції до банківських установ з метою стягнення грошових коштів з рахунку позивача у розмірі 264 303.00 грн, з урахуванням наданих позивачем скрін-копії з поточних рахунків, з яких вбачається, що 03.03.2025 розпочалося стягнення коштів з поточних рахунків позивача (4 297.00 грн), апеляційний суд вважає обґрунтованою заяву позивача про зупинення стягнення на підставі постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.12.2024 № 51-ДПС, оскільки у разі задоволення позовних вимог буде неможливим або ускладненим повернення позивачу виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження штрафів.
Враховуючи вищенаведене, з метою запобігання негативних наслідків для позивача, до ухвалення рішення по цій справі, суд вбачає підстави для забезпечення позову, передбачені статтею 151 КАС України, шляхом зупинення стягнення на підставі постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.12.2024 № 51-ДПС до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Верховний Суд в постанові від 06.03.2025 у справі № 640/5228/22 зазначив, що виконання оскаржуваної постанови до вирішення питання про її законність та обґрунтованість істотно ускладнить виконання рішення суду та ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Колегія суддів зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті, і не свідчить про неправомірність рішення контролюючого органу про стягнення коштів.
Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 13.12.2023 у справі № 520/12248/22.
При цьому, колегія суддів зазначає, що забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.12.2024 № 51-ДПС до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі не призведе до порушень прав держави. 
Колегія суддів зазначає, що заява про забезпечення позову, в частині заборони накладення арешту на поточні рахунки ФО-П ОСОБА_1 судом не задоволена, арешт на суму штрафу, яка становить 264  303.00 грн державним виконавцем накладений, тобто у разі відмови судом в задоволенні позову відповідальність позивачем не буде уникнута. 
Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді заяви неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд     

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі № 440/1468/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий   	

Повний текст постанови складено 16.06.2025 року.