УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 639/1373/21
провадження № 51-2612ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 , 
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 вересня 2023 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Чугуєва Харківської області, жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму 
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На  підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та покладено на неї обов`язки відповідно до ч. 1 ст. 76 КК. 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Пересічного Дергачівського району Харківської області, жительку АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та покладено на неї обов`язки відповідно до ч. 1 ст. 76 КК. 
Суд також вирішив питання щодо цивільного позову, накладеного на майно арешту, а  також долю речових доказів у кримінальному провадженні.
За ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 вересня 2023 року залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та захисників - без задоволення.
Судом установлено, що 20 квітня 2020 року після 17:00 ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_3 , разом зі своєю знайомою ОСОБА_5 розпивали алкогольні напої. 
В ході сумісного вживання алкоголю у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та загальних норм поведінки, що повинно було супроводжуватися особливою зухвалістю, поєднаною зі спричиненням тілесних ушкоджень будь-якого ступеню тяжкості її сусідці ОСОБА_6 , яка мешкає на другому поверсі у квартирі № 6 вказаного будинку. При цьому ОСОБА_4 довела до відома ОСОБА_5 про свій намір.
У свою чергу, ОСОБА_5 , без попередньої змови на вчинення хуліганства, дала свою згоду прослідувати разом з ОСОБА_4 до місця мешкання потерпілої, а саме до поверхового майданчику, що розташований біля квартири АДРЕСА_5 .
Приблизно о 17:30 ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний задум, разом із ОСОБА_5 спочатку прослідувала на сходовий майданчик другого поверху до вхідних дверей квартири № 6 та натиснула кнопку дзвінка вказаної квартири.
Після цього ОСОБА_6 , нічого не підозрюючи про протиправний задум ОСОБА_4 , відчинила вхідні двері своєї квартири, зупинившись у дверному отворі, а в коридорі знаходилися її малолітні діти: ОСОБА_7 , 2008 року народження, і ОСОБА_8 , 2004 року народження.
Відразу ж ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний задум, оцінивши ситуацію, що склалася, усвідомлюючи, що вона перебуває безпосередньо біля місця мешкання вищевказаних осіб, включаючи малолітніх дітей, у той час доби, коли всі члени сім`ї ОСОБА_9 проводили дозвілля за місцем свого проживання, діючи умисно, із хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок та існуючі в суспільстві загальновизнані правила поведінки і моральності, бажаючи протиставити себе суспільству, прагнучи самоутвердитись за рахунок приниження мешканців вказаного житла, розпочала голосно висловлювати безпідставні образливі слова на адресу ОСОБА_6 , супроводжуючи їх ненормативною лексикою.
Тим часом ОСОБА_5 , без попередньої змови з ОСОБА_4 , але, діючи узгоджено, та, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, застосовуючи фізичну силу, схопила рукою вхідні двері, навмисно притиснувши дверима потерпілу до стіни, тим самим не даючи їй можливості залишити місце події та повернутися до своєї квартири.
Одночасно з цим ОСОБА_4 , демонструючи брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, показуючи свою зверхність, поводячись вкрай непристойно, розв`язно, нехтуючи мораллю і думкою оточуючих, розпочала виказувати висловлювання на адресу ОСОБА_6 матірною лайкою.
Тим часом ОСОБА_6 від несподіванки та, злякавшись протиправних ОСОБА_4 , не чинила ніякого опору і не могла повернутися до житла, оскільки вхідні двері силою утримувала ОСОБА_5 .
Однак така поведінка ОСОБА_6 не вплинула на протиправні дії ОСОБА_4 за підтримки іншої співучасниці, ОСОБА_5 , яка своєю присутністю та діями здійснювала психологічний тиск на потерпілу, подавлюючи тим самим бажання до будь-якого можливого спротиву.
Так, ОСОБА_4 , бажаючи досягти бажаного для себе результату щодо втілення в життя злочинного задуму, вирішила проявити агресію, тобто вмотивовану деструктивну поведінку, що суперечить нормам і правилам життя людей у суспільстві, бажаючи завдати фізичної шкоди об`єкту нападу, ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 , діючи узгоджено з ОСОБА_5 , зневажливо ставлячись до громадського порядку та існуючих у суспільстві правил поведінки і моральності, усвідомлюючи протиправність свого задуму, проявляючи зухвалість, застосовуючи фізичне насилля, безпричинно нанесла ОСОБА_6 по голові близько чотирьох ударів долонею правої руки, завдавши їй фізичного болю.
Саме в той же час ОСОБА_5 , оцінивши ситуацію, що склалася, перебуваючи поряд, в епіцентрі подій, бажаючи підтримати злочинні дії ОСОБА_4 , вирішила також приєднатись до останньої з метою вчинення хуліганства, поєднаного зі спричиненням тілесних ушкоджень раніше їй незнайомій ОСОБА_6 будь-якого ступеня тяжкості.
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_5 , діючи узгоджено з ОСОБА_4 , проявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, висловлюючись на адресу ОСОБА_6 матірною лайкою, нехтуючи тією обставиною, що поруч з останньою знаходилися її малолітні діти, які були налякані вчиненням агресивних та протиправних дій стосовно їх матері, проявляючи особливу зухвалість, застосовуючи фізичну силу, безпричинно нанесла два удари долонею правої руки в ділянку голови потерпілої, завдавши їй фізичного болю.
Потім ОСОБА_5 , продовжуючи свої дії, не реагуючи на правомірні зауваження та вимогу припинити хуліганство з боку сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які у зв`язку із вищевказаними подіями були змушені вийти зі своєї квартири № 15 , проявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з винятковим цинізмом, зухвало почала втискати в обличчя потерпілої ОСОБА_6 медичну маску, яку тримала у руці, завдаючи потерпілій фізичного болю та моральних страждань.
У свою чергу ОСОБА_4 , діючи узгоджено з ОСОБА_5 , не реагуючи на правомірні вимоги сусідів та малолітніх дітей потерпілої припинити хуліганські дії, силою схопила правою рукою за ліву руку ОСОБА_6 та почала тягнути до себе, тим самим спричинила синці на лівій руці потерпілої, при цьому викрикуючи на адресу останньої принизливі слова, які супроводжувала ненормативною лексикою.
Надалі ОСОБА_4 , проявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи в групі з ОСОБА_5 , безпричинно нанесла лівою рукою, в якій також тримала предмет, а саме запальничку зовні схожу на пістолет, три удари в ділянку волосистої частини голови ОСОБА_6 , від яких потерпіла зазнала фізичного болю.
Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 , проявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, не зважаючи на присутність малолітніх дітей та сусідів, діючи узгоджено, з винятковим цинізмом та зухвалістю, разом нанесли не менше п`яти прицільних ударів ногами по ногам ОСОБА_6 , спричинивши тим самим синці на ногах потерпілої.
Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , досягнувши бажаного результату та злочинної мети, а саме побиття ОСОБА_6 на сходовому майданчику багатоквартирного будинку, припинили свої протиправні хуліганські дії, які тривали більше 10 хвилин, привернули увагу інших мешканців будинку, які робили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зауваження щодо необхідності припинення протиправних дій, крім того останні своїми протиправними діями налякали дітей, які з метою припинення протиправних дій вказаних осіб почали кликати на допомогу.
Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зазначений вище період часу, в результаті грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю у відношенні ОСОБА_6 та її малолітніх дітей, завдали потерпілій побоїв та спричинили їй тілесні ушкодження у вигляді синців на лівій руці, ногах, садна на тлі синця та правій стопі, які у сукупності за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, тривалість яких не перевищує 6-ти діб.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 рішенням апеляційного суду прокурор звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованим застосуванням ст. 75 КК, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), апеляційний суд не надав аргументованих відповідей на викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи, належним чином не мотивував своє рішення та не зазначив обґрунтованих підстав, через які залишив апеляційну скаргу без задоволення. 
Вказує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, не врахувавши факт вчинення злочину у співучасті, поведінку засуджених після його вчинення, а саме те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненому не покаялися, вину не визнали, перед потерпілою, яка була присутня в судових засіданнях, жодного разу не вибачились, що свідчить про стійке усвідомлення засудженими власних протиправних дій як нормальних та правильних, що породжує ризик подальшої незаконної поведінки без належної реакції з боку держави. Апеляційний суд також не надав оцінки доводам прокурора щодо проявленої особливої зухвалості протиправних дій засуджених, адже злочин вчинено з використанням предмету, зовні схожого на пістолет, який як свідки, так і потерпіла сприймали як справжній пістолет; у присутності свідків, які вимагали припинити незаконні та протиправні дії, а також малолітніх дітей потерпілої, які, як встановлено під час судового розгляду справи, були налякані вчиненням агресивних протиправних дій стосовно їх матері. 
Аналізуючи дані щодо особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , судами не взято до уваги те, що останні суспільно корисною діяльністю не займаються, вчинили злочин проти громадського порядку групою осіб, фактично не пов`язані з соціальними інститутами, які могли б сприяти їх перевихованню без ізоляції від суспільства. Крім того, у кожної із засуджених відсутні обставини, що пом`якшують покарання, проте встановлена обставина, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
Зазначає, що місцевий суд необґрунтовано врахував щодо застосування положень ст.  75 КК стан здоров`я засуджених, оскільки в судовому рішенні не конкретизував які саме обставини чи захворювання обвинувачених стали підставою звільнення їх від відбування покарання. Водночас апеляційний суд даний факт не перевірив.
Прокурор також зазначає, що усупереч ст. 419 КПК апеляційний суд ретельно не перевірив наведені в апеляційній скарзі захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_12 , доводи про порушення права ОСОБА_13 на захист при проведенні судом окремих процесуальних дій (допиту свідків). Так, захисник вказував, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, внаслідок чого допит свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 судом проведений без участі захисника ОСОБА_12 , що, на думку останнього, перешкодило встановленню усіх обставин кримінального провадження. Оскаржена ухвала апеляційного суду не містить належних обґрунтувань відхилення як апеляційних вимог прокурора, так і вказаних доводів захисника.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копію оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Доведеність винуватості засуджених  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм злочину за обставин, установлених судом, правильність кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 296 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судового рішення у цій частині прокурор не оспорює.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині вирішення питання про застосування до засуджених інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, які фактично пов`язані із реалізацією дискреційних повноважень суду, не знаходять свого підтвердження.
Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності застосованих кримінально-правових засобів з метою вирішення завдань, визначених положеннями статей 1, 50 КК тощо.
Функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, а під час обрання такої форми її реалізації, як призначення покарання з його реальним відбуванням вимагає від суду вмотивованої оцінки всіх конкретних обставин справи, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, особи винного. 
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вид та розмір призначеного засудженим покарання прокурором в касаційній скарзі не оспорюється.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішуючи питання про наявність підстав до звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд взяв до уваги обставини справи, а також те, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 раніше не судимі, відповідно до ст. 12  КК вчинили кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії нетяжких злочинів, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебувають, ОСОБА_5 офіційно не працевлаштована, а ОСОБА_4 є пенсіонеркою, не заміжні, неповнолітніх та непрацездатних осіб на утриманні не мають, відсутність у кожної із обвинувачених обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, вік обвинувачених, наявність постійного місця проживання, їх стан здоров`я та матеріальний стан.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, де наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст. 75 КК, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування з випробуванням мають межі, визначені статтями 409, 413 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, у разі неправильного застосування положень ст. 75 КК.
Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог в частині скасування рішення місцевого суду про звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням, навівши відповідні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Так, апеляційний суд врахував дані про особу засуджених, а саме те, що ОСОБА_4 на спеціалізованих обліках не перебуває, пенсіонерка, незаміжня, неповнолітніх та непрацездатних осіб на утриманні не має, раніше судимою не була; ОСОБА_5 заміжня, офіційно не працевлаштована, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, неповнолітніх та непрацездатних осіб на утриманні не має, раніше судимою не була.
Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо безпідставності доводів прокурора про необхідність призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання без застосування положень ст. 75 КК внаслідок суспільної небезпечності вчиненого злочину та фактичних обставин його скоєння, оскільки дані про особу кожної із засуджених свідчать про можливість їх звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення обвинувачених від призначеного покарання з випробуванням та можливе виправлення обвинувачених лише в умовах ізоляції від суспільства, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ці доводи мають суто суб`єктивний характер, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, відсутні інші обставини, які не були враховані та ретельно дослідженні судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції також врахував позицію потерпілої ОСОБА_6 , висловлену нею у поданому суду апеляційної інстанції клопотанні від 16 квітня 2025 року, яка при розгляді апеляційної скарги прокурора покладалася на розсуд суду.
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене судом першої інстанції покарання зі звільненням від його відбування є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та попередження вчинення ними нових злочинів, а тому відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом, розміром є справедливим та співмірним, з урахуванням віку засуджених.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що місцевий суд в межах своїх дискреційних повноважень при вирішенні питання про звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинувачених, врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності та дійшов висновку про можливість їх виправлення без реального відбування покарання з іспитовим строком, обґрунтовано з ними погодився та дійшов висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5  дотримався вимог статей 50, 65, 75 КК. З огляду на викладене, апеляційний суд небезпідставно погодився з висновком місцевого суду про звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. 
Щодо доводів захисника про те, що місцевий суд послався як підставу для застосування положень ст. 75 КК на стан здоров`я засуджених, проте не конкретизував які саме обставини чи захворювання встановлені у обвинувачених та стали підставою звільнення їх від відбування покарання, а апеляційний суд даний факт не перевірив, колегія суддів виходить із того, що у касаційній інстанції не наведено доказів, які спростовують висновки суду про те, що на момент судового розгляду стан здоров`я засуджених свідчив про можливість застосування до них інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Непереконливими також є твердження прокурора про те, що апеляційний суд не врахував факт вчинення злочину у співучасті; поведінку засуджених після його вчинення, а саме те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вчинили злочин проти громадського порядку групою осіб, у вчиненому не покаялися, вину не визнали, перед потерпілою, яка була присутня в судових засіданнях, жодного разу не вибачились, що свідчить про стійке усвідомлення засудженими власних протиправних дій як нормальних та правильних, що породжує ризик подальшої незаконної поведінки без належної реакції з боку держави, а також проявлену особливу зухвалість протиправних дій засуджених, адже злочин вчинено з використанням предмету, зовні схожого на пістолет, який як свідки, так і потерпіла сприймали як справжній пістолет, у присутності свідків, які вимагали припинити незаконні та протиправні дії, а також малолітніх дітей потерпілої, які, як встановлено під час судового розгляду справи, були налякані вчиненням агресивних протиправних дій стосовно їх матері. Зі змісту оскарженого судового рішення убачається, що вказані обставини були враховані судом. 
Колегія суддів відхиляє доводи прокурора про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суспільно корисною діяльністю не займаються, фактично не пов`язані з соціальними інститутами, які могли б сприяти їх перевихованню без ізоляції від суспільства, з огляду на вік потерпілих, одна з яких є пенсіонеркою. 
Доводи касаційної скарги прокурора не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про можливість виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з  випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на них обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Колегія суддів також відхиляє наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд ретельно не перевірив наведені в апеляційній скарзі захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_12 доводи про порушення права ОСОБА_13 на захист у зв`язку із тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, внаслідок чого допит свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 судом проведений без участі захисника ОСОБА_12 .
Твердження прокурора про те, що оскаржена ухвала апеляційного суду не містить належних обґрунтувань відхилення вказаних доводів захисника є безпідставними, оскільки апеляційний суд надав на них обґрунтовану відповідь.
Так, апеляційний суд зазначив, що 11 липня 2023 року в судове засідання не прибув захисник ОСОБА_12 , суд першої інстанції, заслухавши думку обвинуваченої ОСОБА_4 , яка відмовилась від надання відповіді, та не наполягала на відкладенні судового розгляду, на місці ухвалив проводити судове засідання за відсутності захисника ОСОБА_12 , який вкотре не прибув у судове засідання. Під час судового засідання за участі обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_14 було допитано свідка ОСОБА_11 , якій учасники судового розгляду мали змогу задавати питання.
20 липня 2023 року в судове засідання не прибули захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , суд, заслухавши думку обвинувачених ОСОБА_5 , яка вважала за можливе здійснювати судовий розгляд за відсутності її захисника, ОСОБА_4 , яка відмовилась від надання відповіді, не наполягала на відкладенні судового засідання, на місці ухвалив проводити судове засідання за відсутності захисників. Під час судового засідання було допитано свідка ОСОБА_10 , якій учасники судового розгляду мали змогу задавати питання.
Перевіркою звукозаписів вказаних судових засідань встановлено, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скористалися своїми процесуальними правами та ставили питання свідкам, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які б свідчили про порушення процесуальних прав обвинувачених під час судових засідань.
Враховуючи викладене, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги в цій частині.  
Як убачається зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду, рішення суду про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12 про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції належним чином обґрунтоване; вказаний захисник неодноразово не з`являвся у судові засідання, внаслідок чого судовий розгляд відкладався; незважаючи на те, що згідно з положеннями ст. 52 КПК участь захисника у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 296 КК не є обов`язковим, суд вжив усіх можливих заходів для забезпечення права засуджених на захист. 
Колегія суддів, погоджуючись із наведеними вище висновком апеляційного суду, також враховує, що у касаційній скарзі прокурор не вказує про допущені судом порушення під час проведення допиту свідків, а сторона захисту взагалі не оскаржує рішення апеляційного суду у касаційному порядку.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою з огляду не встановлені цим судом обставини.
Таким чином, у касаційній скарзі прокурора не відображено прийнятних і достатніх доводів про те, що судами допущено таких порушень закону, які тягнуть за собою безумовне скасування оскарженого судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                       ОСОБА_3