Справа № 352/1084/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/692/25 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Василишин Л.В., 
за участю секретаря – Гудяк Х.М.
учасники справи
позивач - ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Домбровської Г.В. 
за позовом ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:
У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, в обґрунтування якого зазначила, що згідно договору дарування від 01 березня 2008 року ОСОБА_2 набула у власність домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Для обслуговування зазначеного домоволодіння та ведення особистого селянського господарства їй передано у власність земельну ділянку площею 0,3168 га за вказаного адресою. 
Спірне майно перебувало в іпотеці в ПАТ «Державний ощадний банк України по зобов`язаннях, які випливали з кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_7 .
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2011 року у справі № 2-336/11 стягнуто на користь банку з ОСОБА_2 як поручителя заборгованість за кредитним договором.
Під час виконання судового рішення державна виконавча служба наклала арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , а також об`єкт незавершеного будівництва нового житлового будинку на вказаній земельній ділянці за проектним номером АДРЕСА_1 , який не був зареєстрований як окремий об`єкт права власності. 
За результатом проведених 15 травня 2012 року прилюдних торгів реалізовано належне позивачці нерухоме майно, переможцем торгів стала ОСОБА_8 , яка 29 травня 2012 року зареєструвала право власності на це майно.
Придбане майно ОСОБА_9 розділила на окремі частини з присвоєнням окремих адрес. 
Зокрема, з житлового будинку АДРЕСА_1 було виділено житловий будинок під номером АДРЕСА_2 , а в складі домоволодіння АДРЕСА_1 залишено житловий будинок літ. «А» загальною площею 107,1 кв.м., сарай літ. «Б», огорожу №1. 
Також було поділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0338 га на дві окремі земельні ділянки: кадастровий номер 2625888301:01:001:1152 та кадастровий номер 2625888301:01:001:1153.
У подальшому ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 вказані вище житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», огорожу №1, та земельні ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 та кадастровим номером 2625888301:01:001:1153, що підтверджується договором дарування від 20 липня 2012 року.
В подальшому ОСОБА_10 здійснила поділ житлового будинку АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .
20.08.2013 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_5 відчужила на користь ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме : житловий будинок літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сарай літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожу №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельної ділянку з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року у справі № 0915/2631/12, яке набрало законної сили, зазначені торги визнано недійсними. 
Вважає, що у зв`язку з незаконністю володіння ОСОБА_8 спірним житловим будинком та земельною ділянкою, є незаконним відчуження нею частини даного спірного майна на користь ОСОБА_10 , а в подальшому ОСОБА_10 ОСОБА_11 . 
Просила суд зобов`язати реєстраційну службу Тисменицького управління юстиції скасувати запис про реєстрацію за ОСОБА_11 права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сараю літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожі №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельну ділянку з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_11 житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сараю літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожі №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельну ділянку з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Визнати за позивачкою право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сараю літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожі №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельну ділянку з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , Реєстраційної служби Тисменицького РУЮ, ОСОБА_12 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині позовних вимог до реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області про зобов`язання Реєстраційної служби Тисменицького РУЮ про скасування запису про реєстрацію за ОСОБА_11 права власності на житловий будинок позов, та в частині позовних вимог до ОСОБА_8 , ОСОБА_10 залишено без розгляду. 

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2024 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 , в якості правонаступника ОСОБА_11 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_13 ( ОСОБА_2 ), в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить з урахуванням уточнених вимог апеляційної скарги скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував статус позивачки. На момент ухвалення оскаржуваного рішення по справі позивачка не була громадянкою України. У 2016 році вона припинила громадянство України та набула громадянство Нідерландів, що підтверджується довідкою про надання громадянства. 
У 2019 році позивачка змінила прізвище на ОСОБА_14 , що підтверджується копією паспорта громадянки Нідерландів.
Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення стосовно особи, яка не мала правового статусу у справі, саме як громадянка України ОСОБА_2 .
Скаржниця зазначила, що на час ухвалення рішення спірне майно по АДРЕСА_6 , не належало відповідачці ОСОБА_3 . З 2021 року це майно належить ОСОБА_15 , що підтверджується витягом з Реєстру нерухомості, суд розглянув справу щодо майна, яке не перебувало у володінні відповідача.
Вказує, що суд помилково не залучив після смерті ОСОБА_11 фактичного власника спірного майна – ОСОБА_15 , не дослідив актуальні дані про право власності на майно, не врахував те, що спірне майно було відчужене, що призвело до ухвалення рішення відносно особи, яка не має відношення до спірного майна.
Скаржниця звертає увагу на те, що ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року відведено суддю Струтинського Р.Р. від розгляду даної цивільної справи. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 червня 2022 року прийнято до провадження Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу №332/1084/14-ц, провадження 2/344/2415/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_10 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Судом не надано належної оцінки щодо підстав відводу судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області та подальшого розгляду справи Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено відповідачу право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами ОСОБА_3 отримала 25 квітня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 6 а.с. 187).
23 травня 2025 року представником ОСОБА_3 – ОСОБА_16 через підсистему «Електронний суд» були направлені письмові пояснення по справі, які за своїм змістом, є відзивом на апеляційну скаргу та заперечення на заяву представника ОСОБА_5 про залучення у справі третіх осіб, які надійшли до Івано-Франківського апеляційного суду 26 травня 2025 року.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 червня 2025 року письмові пояснення по справі, які за своїм змістом, є відзивом на апеляційну скаргу та заперечення на заяву представника ОСОБА_5 про залучення у справі третіх осіб, були повернуті без розгляду у зв`язку з пропуском строку їх подання.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_17 – ОСОБА_5 , який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів, та пояснив суду, що його довірителька обізнана про дату та час судового засідання.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_16 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та пояснив, що його довірителька обізнана про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, та з урахуванням того, що інтереси позивачки та відповідачки в судовому засіданні представляють їх адвокати, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників позивачки та відповідачки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах ОСОБА_11 не був тим набувачем, який отримав спірне майно у власність шляхом його придбання на прилюдних торгах, такою особою була ОСОБА_8 . ОСОБА_11 придбав спірне нерухоме майно на підставі відплатного договору купівлі-продажу, укладеного з громадянкою ОСОБА_10 , яка до цього набула це майно в порядку дарування від ОСОБА_8 , тому суд вважав, що відсутні підстави стверджувати, що спірне майно набуто ОСОБА_11 у порядку виконання судових рішень. При вирішенні питання про витребування у ОСОБА_11 , правонаступником прав і обов`язків якого якого є ОСОБА_3 , суд врахував та дав оцінку дотримання принципу пропорційності втручання у його право на мирне володіння майном, яке придбав за оплатним договором в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оцінивши надані у справі докази сторонами дійшов висновку, що ОСОБА_11 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно і у нього не може бути витребувано таке майно на підставі статті 388 ЦК України.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 01 березня 2008 року ОСОБА_18 подарувала ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складалося з цегляного житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,6 кв. м, житловою площею 62 кв. м, цегляної літньої кухні літ. «Б» площею 29,2 кв. м, цегляного сараю літ. «В» площею 16,6 кв. м, металевого колодязя № 1, огорожі з дерева № 2 площею 60 кв. м, огорожі зі штахетника № 3 площею 9,6 кв. м.
Згідно державним актом на право приватної власності на землю від 29 листопада 2002 року позивачці передано у власність для обслуговування зазначеного домоволодіння та ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,3168 га за вказаною адресою.
13 березня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_19 було укладено договір поруки та іпотечний договір для забезпечення виконання боржником ОСОБА_7 (чоловіком позивачки) зобов`язань за кредитним договором від 11 березня 2008 року, укладеного між останнім та ВАТ «Ощадбанк», відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 500 000 грн.
Згідно з іпотечним договором від 13 березня 2008 року ОСОБА_19 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,3168 га та розташований на ній одноповерховий цегляний будинок АДРЕСА_7 селі Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області.
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 травня 2011 року за заявою позивачки реконструйовану літню кухню площею 93 кв. м, яка входила до складу житлового будинку АДРЕСА_1 , переведено у житловий будинок, якому присвоєно поштову – АДРЕСА_1 .
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2011 року у справі № 2-336/2011 задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України», яке є правонаступником ВАТ «Ощадбанк», та стягнуто на його користь з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року в розмірі 448 481,97 грн.
На виконання рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2011 року у справі № 2-336/2011, нерухоме майно: домоволодіння та земельна ділянка на АДРЕСА_1 – АДРЕСА_1 за ціною 590 000 грн та незавершене будівництво будівель туалету, котельні та складу було реалізоване на прилюдних торгах за ціною 15 700 грн.
Згідно з копією свідоцтва від 22 травня 2012 року № 991 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С. В., та копії витягу про державну реєстрацію прав від 29 травня 2012 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з цегляного житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,6 кв. м, житловою площею 62 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», криниці № 1, огорож № 2, № 3, розташованих на приватизованій земельній ділянці, які належали ОСОБА_2 , набула ОСОБА_8 .
На підставі заяви ОСОБА_8 від 25 червня 2012 року присадибна земельна ділянка на АДРЕСА_1 поділена на дві окремі земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (з кадастровим номером 2625888301:01:001:1153) та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152), що підтверджується державними актами від 06 липня 2012 року.
Рішенням Виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 10 липня 2012 року на підставі заяви ОСОБА_8 проведено поділ домоволодіння АДРЕСА_1 та виділено зі складу домоволодіння житловий будинок літ. «Б» (реконструйована літня кухня), якому присвоєно адресу № 38а, залишено в складі домоволодіння АДРЕСА_1 житловий будинок літ. «А».
12 липня 2012 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Чукалівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області, на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,1 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м, сараю літ. «Б» площею 9,4 кв. м, огорожі № 1 площею 26,5 кв. м та зареєструвала за собою право власності на вказане домоволодіння.
Суд зазначив, що всі вищевказані обставини встановлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 352/1690/16-ц.
Згідно договору дарування від 20 липня 2012 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_10 житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», огорожу №1, та земельні ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 та кадастровим номером 2625888301:01:001:1153.
На підставі висновку обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 22 липня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна ОСОБА_10 здійснила поділ отриманого у дар домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: № 38 загальною площею 59,4 кв. м та № 38б загальною площею 47,7 кв. м, яким присвоєно окремі поштові адреси та на які видані відповідні свідоцтва про право власності.
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки №399 від 20.08.2013 року та договору купівлі-продажу житлового будинку №400 від 20.08.2013 року, ОСОБА_10 відчужила на користь ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0182 га з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року у справі № 0915/2631/12, яке набрало законної сили 13 вересня 2013 року, визнано недійсними прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_1 – АДРЕСА_1 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу на АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що внаслідок переходу до ОСОБА_9 права власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 та проведення нею відповідних перепланувань, реконструкції та поділу – вказане домоволодіння у селі Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області поділено на три частини із присвоєнням кожній окремої адреси, а саме: АДРЕСА_3 (яка змінена на АДРЕСА_8 ) та АДРЕСА_1 .
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у справі №352/1891/14-ц, яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_20 , треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_20 та визнання за нею права власності на нерухоме майно, що знаходиться на АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок загальною площею 47,7 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, огорожу площею 11,9 кв. м та земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1153.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2021 року у справі №352/1690/16-ц, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року та постановою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_12 , треті особи: ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння (щодо майна, яке знаходиться на АДРЕСА_8 , а саме: житловий будинок позначений у технічному паспорті літ. «А», гараж літ. «Б», криницю № 1, хвіртку № 2, огорожі № 3, 5, ворота № 4, а також земельну ділянку площею 0,0669 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1192)
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2014 року у справі № 352/3646/13-ц, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 та Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету зазначеної сільської ради від 10 липня 2012 року про оформлення за ОСОБА_8 права власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 та недійсним свідоцтва від 02 жовтня 2012 року про право власності на зазначене домоволодіння.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 6 Конвенції визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1,3 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин
речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц.
Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 640/14276/17.
Судом встановлено, що з метою виконання судового рішення у справі № 2-336/2011 про стягнення на користь банку з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, на прилюдних торгах 15 травня 2012 року реалізовано нерухоме майно. За результатом проведених торгів ОСОБА_8 набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з цегляного житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,6 кв. м, житловою літньої кухні літ. «Б» площею 93 кв. м, сараю літ. «В», криниці № 1, огорож № 2, № 3, розташованих на приватизованій земельній ділянці.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року у справі № 0915/2631/12, яке набрало законної сили 13 вересня 2013 року, визнано недійсними вказані прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_1 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу на АДРЕСА_1 . 
Внаслідок переходу до ОСОБА_9 права власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 та проведення нею відповідних перепланувань, реконструкції та поділу – вказане домоволодіння у селі Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області поділено на три частини із присвоєнням кожній окремої адреси, а саме: АДРЕСА_3 (яка змінена на АДРЕСА_8 та АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що за час перебування спірного майна у власності   ОСОБА_8  присадибна земельна ділянка на  АДРЕСА_1  поділена на дві окремі земельні ділянки площею 0,0156 га та 0,0182 га.
Згідно договору дарування від 20 липня 2012 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_10 житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», огорожу №1, та земельні ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 та кадастровим номером 2625888301:01:001:1153.
На підставі висновку обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 22 липня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна ОСОБА_10 здійснила поділ отриманого у дар домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: № 38 загальною площею 59,4 кв. м та № 38б загальною площею 47,7 кв. м, яким присвоєно окремі поштові адреси та на які видані відповідні свідоцтва про право власності.
ОСОБА_11   за договором купівлі-продажу від 20 серпня 2013 року  набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового цегляного будинку житловою площею59, 4 кв.м, зазначений в плані літерою «А», сараю «Б», огорожі №1. Та набув на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 серпня 2013 року набув у власність земельну ділянку площею 0,0182 га з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що після проведення прилюдних торгів домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,1 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м, сараю літ. «Б» , огорожі № 1 зазнало істотних змін, у результаті проведеного поділу утворилися два об`єкти нерухомого майна, яким були присвоєні адреси: одній частині АДРЕСА_1 , друга частина АДРЕСА_1 .
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003, відповідно до якої правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Об`єктом позову про витребування майна може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.
Фізичні характеристики об`єкта нерухомості включають, зокрема, місце розташування, форму, розміри, тобто визначають конкретні показники залежно від об`єкта нерухомості. Сукупність цих характеристик визначає індивідуальні ознаки об`єкту нерухомості, тобто ці ознаки характеризують та відрізняють різні об`єкти нерухомості, що дає змогу їх ідентифікувати. такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 522/21717/17-ц.
Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України.
Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.
Індивідуальні ознаки, якими наділене домоволодіння на АДРЕСА_1 і, яке складається з житлового цегляного будинку житловою площею 59, 4 кв.м, літ. «А», сараю «Б», огорожі №1, що є предметом спору у цій справі, не відповідають індивідуальним ознакам домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке було реалізоване з метою виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна.
       Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:
«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.
5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19)».
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів правильно виходив з того, що відповідач ОСОБА_11 , правонаступником прав і обов`язків якого є ОСОБА_3 , є добросовісним набувачем. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачка, будучи проінформованою про те, що майно, яке було об`єктом прилюдних торгів істотно змінилося, проведено поділ житлового будинку в результаті якого було створено два нових об`єкта нерухомості, намагається його витребувати. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у даному випадку, покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, що матиме наслідком порушення справедливого балансу і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.
Судом встановлено, що до набуття нерухомого майна відповідач зробив всі можливі перевірки, у відповідача не було жодної підстави вважати правочин щодо набуття спірного майна ризикованим та сумнівним.
Суд не врахував, що в результаті поділу будинку який розташований на АДРЕСА_1 , який складається з житлового цегляного будинку житловою площею 59, 4 кв.м, літ. «А», сараю «Б», огорожі №1,  і який  є предметом спору у цій справі, не відповідає індивідуальним ознакам домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке було реалізоване з метою виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.
       Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання за позивачкою права власності,проте помилково визначив правові підстави відмови у задоволенні позову, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що  на момент ухвалення  рішення спірне майно по  АДРЕСА_1  змінена на  АДРЕСА_8 ,  не належить  відповідачу, а належить з 2021 року ОСОБА_15  і суд розглянув справу щодо майна, яке не перебувало у володінні відповідача, оскількипредметом позову ОСОБА_21 є витребування з незаконного володіння житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сараю літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожі №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельної ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та визнання за нею права власності на зазначене спірне нерухоме майно. Позивачка не заявляла позовних вимог стосовно об`єкту нерухомості, який розташований на АДРЕСА_1 змінена на АДРЕСА_8 . Оскаржуване рішення не містить висновків, щодо об`єкту нерухомості на який посилається позивачка в апеляційній скарзі. Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.13 ЦПК України розглянув справу в межах заявлених вимог позивачки і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В межах предмету спору даної справи у суду були відсутні підстави для залучення до участі у справі ОСОБА_15 . Крім того, колегія суддів зазначає, що по об`єкту нерухомості на який позивачка посилається в апеляційній скарзі (по АДРЕСА_1 змінена на АДРЕСА_8 )позивачка зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_12 про витребування майна. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Згідно постанови Верховного Суду від 08 грудня 2022 року вказане рішення суду залишено без змін.
       Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом не надано належної оцінки щодо підстав відводу судді Тисменицького районного суду та подальшого розгляду справи в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області, колегія зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Фраківської області від 23 березня 2022 року було задоволено заяву про самовідвід судді Хоминець М.М. в провадженні якої перебувала справа. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2022 року справу розподілено судді Струтинському Р.Р. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Фраківської області від 28 березня 2022 року задоволено заяву судді Струтинського Р.Р. про самовідвід судді. 
Відповідно до статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід судді) може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу. 
Як вбачаться ухвала Тисменицького районного суду Івано-Фраківської області від 28 березня 2022 року місить обґрунтування самовідводу судді, заява про самовідвід заявлена в межах строків встановлених ЦПК України. Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2022 року, призначення не відбулося, не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи. Розпорядженням голови суду Р.Струтинського від 08 червня 2022 року у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду даної справи відповідно до п.2 ч.1 ст.31 ЦПК України справу було передано на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що позивачка є громадянкою Нідерландів, і, що суд ухвалив рішення стосовно особи, яка не мала правового статусу для участі у справі саме як громадянка України ОСОБА_2 і у 2019 році вона змінила прізвище на ОСОБА_14 , колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, позов  було подано представником позивачки по довіреності  С.В.Сікомас. Позов подано  у травні 2014 року від імені   ОСОБА_2 . Під час розгляду справи у суді першої інстанції будь-яких документів та клопотань про зміну даних позивачки ні її представник, ні сама позивачка до суду не подавали. Апеляційну скаргу подано представником ОСОБА_5 від імені ОСОБА_4 . До апеляційної скарги додано копію паспорту скаржниці та довідку про набуття нею 13 червня 2016 року громадянства Нідерландів.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було долучено до матеріалів справи длвідку про припинення громадянства України, яка видана 18.10.2017 року №61219/19/1-1330 згідно якої підтверджується, що громадянство України ОСОБА_2 припинено відповідно до Указу Президента №290/2017 від 28 вересня 2017 року. 
Тобто, на час звернення до суду з позовною заявою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) була громадянкою України.
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).
Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).
Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом 1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; 2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; 3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання; 4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні; 5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців; 6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України; 7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України; 8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні; 9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України; 10) в інших випадках, визначених законами України.
Відповідно до статті 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що набуття позивачкою громадянства іншої держави під час розгляду позову не тягне за собою автоматичної втрати процесуального статусу громадянки України та не впливає на хід судового процесу, з урахуванням встановлених обставин по справі, не встановлено порушення прав позивачки.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Враховуючи те, що апеляційний суд зробив висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тобто правовий результат вирішення спору залишився без змін, то судові витрати, понесені скаржницею у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивачку.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин