Справа № 450/3978/24                        Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В. Є. 
Провадження № 22-ц/811/3957/24                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації відчуженої частки майна подружжя при його поділі,-

в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення компенсації відчуженої частки майна подружжя при його поділі.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те. що сторони з 12 грудня 2007 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року. За час перебування у шлюбі, 13 квітня 2018 року ними придбано за спільні кошти автомобіль марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , який зареєстровано за ОСОБА_3 19 жовтня 2022 року відповідачем, незважаючи на той факт, що у Пустомитівському районному суді Львівської області знаходилась на розгляді цивільна справа про поділ майна подружжя, відчужено за 149237 грн. вказаний транспортний засіб ОСОБА_5 без його відома та погодження. Внаслідок самовільного відчуження відповідачем даного автомобіля, за результатами розгляду цивільної справи № 450/630/22 відмовлено у задоволенні його зустрічних позовних вимог про визнання права власності на 1/2 автомобіля марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 . З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Крім цього, зазначив, що орієнтований розмір судових витрат, які ним понесено у зв`язку із розглядом даної справи, складається з 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, докази на підтвердження яких буде подано у встановлений законом строк.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації відчуженої частки майна подружжя при його поділі – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 у розмірі 74618 грн. 50 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3  подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позов про стягнення компенсації відчуженої частки майна подружжя не може бути розглянуто в спрощеному провадженні.
Крім того, покликається на те, що у межах цивільної справи про поділ майна подружжя давав пояснення ОСОБА_6 , який підтвердив, що автомобіль MEGANE RENAULT2006р. д.н.з. НОМЕР_1 придбано за кошти ОСОБА_3 , він лише допоміг відремонтувати автомобіль. При укладенні договору купівлі-продажу діяв по дорученню За наведених обставин автомобіль MEGANE RENAULT2006р.в. д.н.з. НОМЕР_1 .не міг бути предметом поділу, а ОСОБА_6 не має підстав претендувати на стягнення грошової компенсації. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3  та її представника ОСОБА_4  на підтримання апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1  та його представника ОСОБА_2  на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слідзалишити без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частково задовольняючи позов про стягнення компенсації відчуженої частки майна подружжя при його поділі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач розпорядилась автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, останній має право на грошову компенсацію 1/2 вартості відчуженого транспортного засобу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції із врахуванням наступного.
Судом встановлено, що сторони з 12 грудня 2007 року по 25 жовтня 2022 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року у справі № 450/3430/21.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1012 га, кадастровий номер 4623610100:02:002:0292, що знаходиться за адресою с. Наварія Львівського р-ну Львівської обл., земельну ділянку площею 0,1206 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0068, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. Здійснено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на 1/2 частини земельних ділянок площею 0,1012 га, та площею 0,1206 га. Вирішено питання розподілу судових витрат. Частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та стягнення частки боргового зобов`язання за кредитним договором. Визнано автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SONATA» номерний знак НОМЕР_3 , 1993 року випуску, VIN номер НОМЕР_4 , зареєстрований за ОСОБА_3 , спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «SONATA» номерний знак НОМЕР_3 , 1993 року випуску, VIN номер НОМЕР_4 . Боргове зобов`язання за кредитним договором №2826604256 КД-1 від 02.12.2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 153644 грн. 31 коп. визнано спільним борговим зобов`язанням подружжя та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у порядку зворотної вимоги як до солідарного боржника частку боргового зобов`язання за кредитним договором №2826604256 КД-1 від 02.12.2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 76822 грн. 15 коп. В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2024 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу скасовано і в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні її вимоги про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу. В решті рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року залишено без змін.
Таким чином, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року у справі № 450/630/21 набрало законної сили.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається зі змісту рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року, підстави для визнання автомобіля марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутні, оскільки такий було відчужено згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4642/2022/3464604 від 19 жовтня 2022 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , остання з яких набула права власності на даний автомобіль.
Судом встановлено, що транспортний засіб марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 придбано ОСОБА_3 13 квітня 2018 року у продавця, зокрема, власника такого майна ОСОБА_7 .
З договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4642/2022/3464604 від 19 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 продала ОСОБА_5 автомобіль марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , за 149237 грн.
Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Крім того, норми ч. 3 ст. 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц).
Вирішуючи питання про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні у випадку відчуження такого майна без згоди іншого з подружжя Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 виснувала такі правові висновки:
«68. За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
72. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (ст. 369 ЦК України, частина 3 та 4 ст. 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
73. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
76. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Щодо компенсації за належну частку у спільному майні подружжя.
78. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
79. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
112. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення договору про відчуження майна без її згоди, однак, виходячи з обраного нею способу захисту (стягнення грошової компенсації вартості майна), суди дійшли в цілому правильного висновку про захист порушеного права шляхом присудження грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя».

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 відчужила автомобіль марки «Рено» моделі «Меган» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , який був спільною сумісною власністю подружжя, без згоди позивача ОСОБА_1 , як другого з подружжя. На час відчуження відповідачем спірного автомобіля сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Наведене свідчить, що відповідач розпорядився спільним рухомим майном на власний розсуд та проти волі ОСОБА_1 , оскільки письмової згоди на відчуження спірного цінного майна він не надавав. При цьому ОСОБА_3 не довела, що отримані за продаж вказаного майна грошові кошти вона використала в інтересах сім`ї чи на її потреби, а тому вартість такого майна має бути врахована при поділі спільного майна подружжя.
Встановиши, що набутий у шлюбі автомобіль був відчужений без згоди позивача, після ініціювання питання про розірвання шлюбу, суд прийшов до правильного висновку про стягнення 1/2 його вартості. При цьому суд правильно врахував вартість автомобіля визначену в договорі купівлі – продажу від 19.10.2022 року.
Безпідставними є покликання апелянта на те, що справу слід було слухати в загальному провадженні враховуючи наступне.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів, зокрема, про поділ майна подружжя.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у вказаній справі, районний суд в ухвалі від 26 серпня 2024 року, урахувавши вимоги статті 274, частини першої статті 277 та частини п`ятої статті 279 ЦПК України, дійшов висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні без виклику сторін.
Судом першої інстанції не встановлено обов`язкового розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження, справа є незначної складності, ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. При цьому під час розгляду справи відповідач не надала своїх заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення  Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 06.08.2025 року.

Головуючий:                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                 Цяцяк Р.П.

Шеремети Н.О.