ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 607/24241/23
провадження № 61-5037св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
   
учасники справи:
 
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Надії Миронівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Дзюбича В. Л., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року,ухвалену                  у складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст заяви
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановлення над ним опіки та призначення опікуна.
 
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю     2 групи, не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.Внаслідок психічного розладу ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.              У ОСОБА_2 відсутні родичі, які б могли здійснювати за ним догляд.
Вказував на те, що він здійснює фактичний догляд за ОСОБА_2 , вирішує соціально-побутові проблеми.
Зазначав, що він спільно проживає з ОСОБА_2 та пов`язаний із ним спільним побутом, тому вважається членом його сім`ї.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив судвизнати ОСОБА_2 ,                ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ним опіку та призначити його ( ОСОБА_1 ) опікуном ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                            від 11 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним та встановлено над ним опіку.
Тимчасово покладено обов`язки опікуна над недієздатним ОСОБА_2 на орган опіки і піклування Тернопільської міської ради до вирішення питання про призначення опікуна в порядку, визначеному законом.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Строк дії рішення про визнання недієздатним ОСОБА_2 встановлено 2 роки з дня набрання рішенням законної сили.
Роз`яснено, що клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною має право подати опікун, представник органу опіки та піклування не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 300 ЦПК України.
 
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що висновком судово-психіатричної експертизи підтверджено, що ОСОБА_2 внаслідок стійкого хронічного психічного розладу не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, а отже, його необхідно визнати недієздатним. Разом із тим, заява в частині призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки у поданні органу опіки та піклування належним чином                            не обґрунтована необхідність призначення опікуном недієздатного саме                           ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині покладення обов`язків опікуна, ухвалити нове про задоволення заявлених вимогу вимог у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про відмову                                у задоволенні вимог ОСОБА_1 про призначення його опікуном недієздатного  ОСОБА_2 , безпідставно не врахував подання органу опіки та піклування про призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатного ОСОБА_2 , яке                           є належним чином мотивованим.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                            в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20 (провадження № 61-21311св21).
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 23 травня           2018 року у справі № 599/445/18 визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Кобзарівка Зборівського району, недієздатним та призначено опікуном ОСОБА_3 (батька ОСОБА_2 )
 
У листопаді 2019 року Тернопільська міська рада с. Кобзарівка та Вертелка Зборівського району звернулася до Зборівського районного суду із заявою про заміну опікуна ОСОБА_2 , а саме звільнення ОСОБА_3                                     від повноважень опікуна за станом здоров`я та призначення опікуном                        ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада     2019 року звільнено ОСОБА_3 від повноважень опікуна недієздатного ОСОБА_2 та призначено опікуном ОСОБА_4 ,                ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительку с. Кобзарівка Зборівського району.
 
Строк дії рішення Зборівського районного суду 23 травня 2018 року про визнання ОСОБА_2 недієздатним не був продовжений, оскільки опікун чи орган опіки і піклування не подали у встановленому законом порядку та у визначений частиною сьомою статті 300 ЦПК України строк клопотання про продовження строку дії рішення про визнання особи недієздатною.
 
Батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Інших близьких родичів у ОСОБА_2 немає.
 
Згідно з висновком № 2034 лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, хворий ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, станом на час надання вказаного висновку (22 вересня 2022 року) проживає разом                      із особою, яка здійснює постійний догляд за ним - ОСОБА_4 за адресою: с. КобзарівкаЗборівського району Тернопільської області.
 
Відповідно до довідки ПП «Східний масив» від 04 жовтня 2023 року станом                     на 04 жовтня 2023 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з поданням органу опіки піклування Тернопільської міської ради № 302/06    від 18 вересня 2024 року, опікунська рада при Виконавчому комітеті Тернопільської міської ради вирішила погодити кандидатуру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в опікуни родича матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі визнання останнього недієздатним за рішенням суду.
 
Відповідно до змісту подання та витягу з протоколу № 6 засідання опікунської ради від 23 серпня 2024 року, при вирішенні питання про погодження кандидатури ОСОБА_1 в опікуни ОСОБА_2 орган опіки і піклування прийняв до уваги такі обставини: батьки ОСОБА_2 померли; інших рідних немає;                   ОСОБА_1 проживає на АДРЕСА_1 , в однокімнатній квартирі разом із родичем по матері - ОСОБА_2 ; матеріально-побутові умови проживання належні; ОСОБА_1 здоровий та бажає бути опікуном ОСОБА_2 ; матір ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та сестра ОСОБА_1 не заперечують, щоб ОСОБА_1 був опікуном ОСОБА_2 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н. М.                              не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                  з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий           і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним                                і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане                                      з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
 
Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
 
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
 
Частиною першою статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
 
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи              (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
 
Системно проаналізувавши зміст частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України, можливо дійти висновку, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня           2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18).
 
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
 
Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають                       у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
 
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
 
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
 
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.
 
Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду                    від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20).
 
Згідно з поданням органу опіки піклування Тернопільської міської ради № 302/06    від 18 вересня 2024 року, опікунська рада при Виконавчому комітеті Тернопільської міської ради вирішила погодити кандидатуру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в опікуни родича матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі визнання останнього недієздатним за рішенням суду.
 
Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що таке подання органу опіки і піклування має рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка                       в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, щоу поданні Органу опіки та піклування Тернопільської міської ради не обґрунтовано необхідність призначення саме ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 .
 
Так, орган опіки та піклування не з`ясував характер взаємовідносин між підопічним та кандидатом в опікуни, не приділив жодної уваги питанню можливості проживання недієздатної особи (з врахуванням характеру психічного захворювання) в квартирі, яка складається з однієї кімнати загальною площею       17,2 кв. м, разом із ОСОБА_1 , який є особою молодого віку. При вирішенні цього питання орган опіки та піклування обмежився формальною вказівкою про належні матеріально-побутові умови ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та вказівкою, що раніше ОСОБА_1 допомагав доглядати за ОСОБА_2 . Орган опіки і піклування не з`ясував, скільки часу   ОСОБА_2 проживає разом із ОСОБА_1 за вказаною адресою, які відносини між ними склалися за час спільного проживання в однокімнатній квартирі.
 
Також орган опіки і піклування не надав оцінки тій обставині, що обов`язки опікуна недієздатного ОСОБА_2 виконувала мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із якою ОСОБА_2 проживав у житловому будинку у с. Кобзарівка станом на 2022 рік; з яких причин місце проживання ОСОБА_2 було змінено із будинку у с. Кобзарівка на однокімнатну квартиру у м. Тернополі; з яких причин і коли ОСОБА_4 перестала здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
 
Крім того, у поданні органу опіки і піклування відсутня будь-яка інформація про те, чи відповідатиме таке призначення якнайкращим інтересам ОСОБА_2 та чи сприятиме його нормальному життєзабезпеченню.
 
Дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосувавши частину четверту     статті 63 ЦК України, яка приписує ураховувати можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника, частину першу статті 67 ЦК України, яка зобов`язує опікуна дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення його опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , керуючись насамперед інтересами недієздатного ОСОБА_2 .
 
Доводи, викладені у касаційній скарзі, про те, що суди безпідставно відмовили                у задоволенні вимог ОСОБА_1 про призначення його опікуном                 ОСОБА_2 , спростовуються установленими судами обставинами у справі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Надії Миронівни залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                             від 11 листопада 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                 від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Коломієць         Б. І. Гулько         Д. Д. Луспеник