Дата документу 24.06.2025 Справа № 333/1090/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/1090/24         Головуючий у 1-й інстанції: Михайлова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1099/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Полякова О.З., Волчанової І.М.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної організації (установа, заклад) НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 , представника, адвоката Бахмут Михайла Сергійовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ), третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної прикордонної служби України про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого. 

В обґрунтування позову зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України від 01 червня 2022 рок за № 96 о/с, старший солдат ОСОБА_2 , призначений на посаду техніка-водія відділу МТЗ, вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків та на момент вчинення кримінального правопорушення обіймав вказану посаду.

Так, 01 березня 2023 року, о 19 годині 15 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи транспортною машиною «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині НОМЕР_4 , здійснював рух по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Сергія Серікова в напрямку вул. Академіка Амосова, зі швидкістю 80 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.
В цей же час, пішохід ОСОБА_3 перетинала проїзну частину пр. Соборного в м. Запоріжжі зліва направо по напрямку руху транспортної машини «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 ..

Під час руху, в районі будинку АДРЕСА_1 , водій ОСОБА_2 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_3 та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму та до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на ОСОБА_3 , яка знаходилась на пішохідному переході.

Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.9. в), 12.4., 12.9. б), 18.1., чинних на момент ДТП, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, при цьому порушення ним вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги на місці події. Так, смерть ОСОБА_3 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, що виразилося закритою тупою травмою тулуба, з ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку. 

Позивач є матір`ю загиблої внаслідок ДТП ОСОБА_4 , зважаючи на втрату доньки, смерть якої настала внаслідок грубого порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, глибину та тривалість моральних страждань, суттєвих незворотних негативних змін, які виникли в їх житті, розмір моральних страждань, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1.000000,00 грн. 

Відтак, збитки завдані в результаті ДТП, яка сталася з вини військовослужбовця ВЧ НОМЕР_5 – НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України під час виконання ним своїх службових обов`язків, мають бути відшкодовані останнім.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2024 року за клопотанням сторони відповідача замінено у справі неналежного відповідача – Державну прикордонну службу України на належного відповідача – НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ).

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 жовтня 2024 року про виправлення описки, за клопотанням сторони відповідача залучено до участі у справі третю особу – ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 – моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь держави судові витрати в розмірі 7500 гривень 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна організація (установа, заклад)  НОМЕР_1  мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина №  НОМЕР_2 ) подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутої із НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), моральної шкоди на суму 210 000,00 грн. 

Узагальненими доводами  апеляційної скарги є те,  що суд  першої інстанції не врахував факт добровільного відшкодування водієм військової частини ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів у сумі 210 000,00 грн, що підтверджується платіжними документами, які були додані до відзиву на позовну заяву, а тому, дані кошти повинні бути зараховані у рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, враховуючи введений з 24 лютого 2022 року військовий стан, НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України є державною організацією, яка фінансується виключно з державного бюджету, немає власних коштів, не є комерційною чи прибутковою організацією. Стягнення з відповідача перевищеної суми компенсації, може негативно вплинути на спроможність підрозділу вчасно забезпечувати особовий склад необхідною технікою та обладнання. 

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1  - адвокат Бахмут Михайло Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 рокускасувати в частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі – стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі 1.000000,00 грн. 

Узагальненими доводами  апеляційної скарги є те,  що суд  першої інстанції не врахував, що розмір компенсації має бути не символічним, а справедливим і співмірним із наслідками трагедії. Відповідно до практики ЄСПЛ та Верховного Суду України, моральна шкода повинна оцінюватися з урахуванням індивідуальних обставин справи, інтенсивності переживань, а також ступеня втрати. Сума, присуджена судом першої інстанції, не забезпечує реального відновлення емоційної рівноваги, не є справедливою формою сатисфакції. Винний військовослужбовець Божок, який спричинив ДТП зі смертельними наслідками, не поніс відповідальності у межах кримінального провадження, на момент подання цієї скарги кримінальне провадження щодо нього було зупинено за ст.335 КПК України. Це означає, що особа, яка своїми діями або бездіяльністю спричинила смерть доньки, фактично не була притягнута до жодної відповідальності. Така ситуація лише поглиблює відчуття несправедливості та посилює моральні страждання, яких зазнає позивач , як мати загиблої. В умовах, коли держава через військову частину фактично є єдиним доступним суб`єктом для звернення за відновленням порушених прав, саме повна компенсація моральної шкоди в межах цивільного провадження є єдиною формою справедливості, яку вона може отримати. Зменшення суми відшкодування або відмова у її повному задоволенні за наявності такої тяжкої бездіяльності в кримінальному процесі є неприйнятним як з моральної, так і з правової точки зору.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу сторони позивача, НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ) зазначає, що як в ході досудового розслідування, так і в залі суду водій-технік ОСОБА_2 свою вину в інкримінованому йому діянні визнав повністю та чистосердечно розкаювався в скоєному, добровільно надав потерпілій посильну для нього допомогу в розмірі 210 000 грн. ОСОБА_2 у зв`язку з посиленим почуттям провини пішов захищати нашу країну, у зв`язку з чим кримінальне провадження зупинено. Враховуючи, що ніякі грошові кошти не в змозі вгамувати ту біль, яку зазнала мати після втрати своєї єдиної доньки, проте в цей нелегкий для нашої країни період, посилання представника скаржника, що військова частина нівелює правом позивача на повне відшкодування моральної шкоди в розмірі саме 1.000000,00 грн не заслуговують на увагу. 

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, було враховано обсяг моральних страждань ОСОБА_1 , порушення її звичайного способу життя, укладу і побуту, тяжкість вимушених змін у життєвих обставинах, які унеможливлюють ведення повноцінного способу життя у зв`язку з втратою близької людини, невідворотних наслідків у загибелі потерпілої – її доньки . Виходячи з принципу розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідатиме глибині душевних страждань позивачки сума компенсації моральної шкоди у розмірі 500 000, 00 гривень.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України від 01 червня 2022 року за № 96 о/с, старший солдат ОСОБА_2 , призначений на посаду техніка-водія відділу МТЗ, вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків та на момент вчинення кримінального правопорушення обіймав вказану посаду.

Відповідно до ст.ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», структурні підрозділи Збройних Сил України знаходяться у підпорядкуванні центрального органу виконавчої влади і військового управління – Міністерства оборони України.

Так, ОСОБА_2 , при вступі до лав Збройних Сил України, відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», склав Військову присягу на вірність народу України та присягнув бути вірними та відданими українському народові, непохитно стояти на сторожі свободи і незалежності української держави, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та неухильно дотримуватися Конституції та законів України. 

Перебуваючи на посаді техніка-водія відділу МТЗ військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України, ОСОБА_2 знав та розумів, що відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року, на нього, у тому числі, покладено обов`язки додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог п.п. 2.9 в), 12.4, 12.9 б), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року:
- 2.9. Водієві забороняється:
в) керувати транспортним засобом … з номерним знаком, що не належить цьому засобу;
- п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; - п. 12.9. Водієві забороняється:
б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 – 12.7;
- п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Проте, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених нормативно-правових актів, ОСОБА_2 , всупереч обов`язку їх неухильного дотримання, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечні наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, тобто діючи зі злочинною недбалістю, вчинив необережний злочин, а саме – порушив правила водіння транспортної машини, що спричинило загибель потерпілої ОСОБА_3 .

Так, 01 березня 2023 року, о 19 годині 15 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи транспортною машиною «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині НОМЕР_4 , здійснював рух по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Сергія Серікова в напрямку вул. Академіка Амосова, зі швидкістю 80 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.

В цей же час, пішохід ОСОБА_3 перетинала проїзну частину пр. Соборного в м. Запоріжжі зліва направо по напрямку руху машини «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Під час руху, в районі будинку АДРЕСА_1 , водій ОСОБА_2 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_3 та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму та до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на ОСОБА_3 , яка знаходилась на пішохідному переході.

Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.9. в), 12.4., 12.9. б), 18.1., чинних на момент ДТП, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, при цьому порушення ним вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги на місці події.

Так, смерть ОСОБА_3 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, що виразилося закритою тупою травмою тулуба, з ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку. 

Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України, технік-водій відділу МТЗ, старший солдат ОСОБА_2 , за викладених вище обставин, скоїв злочин, передбачений, ч. 1 ст. 415 КК України - порушення правил водіння транспортної машини, що спричинило загибель потерпілого.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 01.03.2023 року за фактом скоєння злочину, передбаченого ст.415 КК України внесено відомості слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР у м. Мелітополі майором ДБР ОСОБА_5 до ЄРДР за номером 62023080020000093 (а.с.8).

Згідно наказу НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби від 02.02.2023 №79-АГ «Про введення транспортних засобів в експлуатацію» транспортному засобу Kia Sorento, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_6 , присвоєно номерний знак НОМЕР_7 , та закріплено за інспектором прикордонної служби 1 категорії-водієм штаб-сержантом ОСОБА_6 , допущено до керування техніка - водія відділення матеріально-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення старшого солдата ОСОБА_7 (а.с.23-24).

Відповідно до висновку службової перевірки, проведеної Відповідачем за наслідками дорожньо-транспортної пригоди - 15.02.2023 старший солдат ОСОБА_8 у складі зведеного загону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » згідно бойового розпорядження НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону від 15.02.2023 №34 (гриф) та бойового розпорядження АДПСУ від 14.02.2023 № 57 (гриф) вибув у відрядження з метою участі у проведенні спеціальних заходів в інтересах сил оборони України та забезпечення їх проведення (а.с.12 зворот-14).

Відповідно до технічного талону Державної прикордонної служби серії НОМЕР_8 , автомобіль Kia Sorento, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_6 , присвоєно номерний знак НОМЕР_7 належить військовій частині НОМЕР_5 (а.с.23-24).

Таким чином, факт знаходження техніка - водія відділення матеріально-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення старшого солдата ОСОБА_7 в трудових відносинах з відповідачем-10 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди підтверджується належними та допустимими доказами, та Відповідачем не заперечується. 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої  статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі N 426/16825/16-ц (провадження N 14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої  статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі N 6-108цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі N 426/16825/16-ц та постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі N 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі N 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі N 914/820/17).

 Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

        Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, у якій загинула донька   позивача, сталась з вини водія, старшого солдата  ОСОБА_2 , який відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України від 01 червня 2022 року за №96 о/с, перебував на посаді техніка-водія відділу МТЗ. На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 01 березня 2023 року обіймав вказану посаду та керував транспортним засобом «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині НОМЕР_4 , тому висновки про те, що саме відповідач має відшкодовувати спричинену позивачам моральну шкоду, є обґрунтованим.

При цьому суди, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню з відповідача, правильно виходили із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, яка втратили близьку людину (доньку), що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання.

. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000 грн не може вважатися завищеним чи надмірним для відповідача.

Апеляційний Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його мотивованим та обґрунтованим. Апеляційний Суд враховує, що передчасна смерть близької людини (доньки) позивачки спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та, відповідно, завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.

Такий висновок суду відповідає усталеній судовій практиці в частині визначення розміру відшкодування, а тому доводи апеляційної скарги в указаній частині зводяться до переоцінки доказів.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, які зазначені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів відхиляє доводи  НОМЕР_1  мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина №  НОМЕР_2 )про неврахування судом першої інстанції фінансових можливостей відповідача, що вони є бюджетною організацією, оскільки моральна шкода, завдана позивачці смертю її доньки, спричинила та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання. Зазначені обставини істотно змінили життя позивачки і відновити становище, яке існувало до смерті доньки ОСОБА_3  неможливо. 

Факт того, що під при розгляді кримінальної справи відносно ОСОБА_2 останній визнав провинну, розкаявся, відшкодував матері потерпілої моральну шкоду у розмірі 110000, 00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 100000, 00 грн не є підставою для зменшення моральної шкоди, яка стягується з відповідача, оскільки визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди (500000, 00 грн) відповідає засадам розумності, пропорційності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги позивачки щодо необгрунтовано заниженого розміру моральної шкоди колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди маж бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, яким дана належна правова оцінку в мотивувальній частині судового рішення.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної організації (установа, заклад)  НОМЕР_1  мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина №  НОМЕР_2 ) –залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Бахмут Михайла Сергійовича – залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 25 червня 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Поляков О.З.