ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/6119/24 пров. № А/857/26624/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Матковської З.М., Ніколіна В.В., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року (головуючий суддя: Сорока Ю.Ю., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури до Маневицької селищної ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури, 10.06.2024 звернувся із позовом до Маневицької селищної ради, яким просив:
визнати протиправною бездіяльність Маневицької селищної ради щодо не зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номер 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель;
зобов`язати відповідача вжити вичерпних заходів щодо зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номер 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прокуратурою у межах наданих повноважень відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України  «Про прокуратуру», виявлено факт протиправної бездіяльності Маневицької селищної ради, що полягає у не зміні угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель. Зазначає, що не зміна угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення, на якій росте ліс (наявні лісові насадження, які з часом можуть стати лісом) на угіддя самозалісеної земельної ділянки сприяє безгосподарському використанню лісових ресурсів, їх протиправному вирубуванню. Разом із цим, з метою захисту самозалісеної земельної ділянки, яка фактично, як в цьому випадку, є землею сільськогосподарського призначення власник (уповноважений орган) не вживає будь-яких заходів, в т. ч. щодо охорони, з метою захисту від вирубування лісових насаджень, які є самосівними та уже становлять єдину екологічну систему.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Маневицької селищної ради щодо не зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номер 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель.
Зобов`язано Маневицьку селищну раду вжити вичерпних заходів щодо зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номер 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України чи профільних міністерств, які б регламентували механізм виконання статті 57-1 Земельного кодексу України, на сьогоднішній день відсутні. Також вказує, що зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, або надання документації із землеустрою під час звернення з поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства до органу місцевого самоврядування, є обов`язковим і визначене законодавством, лист від 17.11.2023 Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства повинен був містити інформацію про кадастровий номер земельної ділянки, або ж документацію із землеустрою, чого до Маневицької селищної ради надано не було. Крім того суд не взяв до уваги, як доказ, відсутності протиправної бездіяльності і не надав оцінку тому, що відповідачем на виконання Указів Президента України від 07.06.2021 № 228/2021, від 29.09.2022 № 675/2022, якими передбачено проведення ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності, здійснено розгляд листа від 17.11.2023 Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства та проведено відповідну процедуру. З огляду на обставини справи та наведене вище, Маневицька селищна рада, розглядаючи лист Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, діяла у спосіб та межах передбачених статтями 57-1, 122 та 123 Земельного кодексу України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, суд формально навів обґрунтування щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді та покликався лише на положення Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про прокуратуру».
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що прокуратурою у межах наданих повноважень, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України  «Про прокуратуру», виявлено факт протиправної бездіяльності Маневицької селищної ради, що полягає у не зміні угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель.
Указами Президента України від 07.06.2021 № 228/2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», від 29.09.2022 № 675/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 29 вересня 2022 року «Про охорону, захист, використання та відновлення лісів України в особливий період», передбачено проведення ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності.
З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях Північно-західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства 17.11.2023 за № 02-1273 на адресу Маневицької селищної ради скеровано лист (клопотання) про прийняття рішень щодо віднесення земельних ділянок орієнтовною площею 8 306, 02 га, яка знаходяться на території цього органу місцевого самоврядування до самозалісених. В додаток до вказаного клопотання, на адресу Маневицької селищної ради, Північно-західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства скеровано KML файл для Google Maps із самозалісеними земельними ділянками, серед яких зазначалося про необхідність віднесення до самозалісених земельної ділянки з кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га. На підтвердження факту наявності самозалісених ділянок використовувалися копії матеріалів Геоінформаційної системи лісових ресурсів України.
Однак, рішенням Маневицької селищної ради від 07.12.2023 № 41/90 «Про розгляд клопотання Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених» відмовлено Північно-Західному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства у віднесенні до самозалісених вказаних у клопотанні земельних ділянок, у зв`язку із тим, що відповідно до ч. 5  ст. 57-1 Земельного кодексу України  віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
Вважаючи протиправну бездіяльність відповідача щодо не зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення на угіддя самозалісених земель позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи повністю позов, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га підлягає віднесенню до самозалісених, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру на підставі заяви Маневицької селищної ради. Відтак, маючи можливість вчинення нагально необхідних та законодавчо визначених дій з метою віднесення вказаної земельної ділянки до самозалісених Маневицька селищна рада свідомо уникає вирішення вказаного питання, допускаючи протиправну бездіяльність. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною першою  статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
У відповідності до ч. 7 ст. 160 КАС України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
Згідно з п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з ч. 3 статті 53 КАС України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно з ч.4 ст.53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
          Отже, прокурор у визначених законом випадках наділений повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави або конкретної особи шляхом звернення до суду з позовом, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване. Виключними випадками, за умови настання яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.
З огляду на викладене, прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в Рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття інтереси держави зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в  постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 826/3492/18 та від 23 червня 2020 року у справі № 815/1567/16.
З матеріалів справи встановлено, що предметом спору у цій справі є бездіяльності Маневицької селищної ради щодо розгляду листа Північно-західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства 17.11.2023 за № 02-1273  про віднесення земель до самозалісених та полягає у визначенні правильного застосування норм ст. 57-1 Земельного кодексу України, яка імперативно визначає порядок віднесення земельних ділянок до самозалісених та органи, які уповноважені на здійснення відповідних функцій держави.
Підставою такого звернення були наступні обставини.
Так, указом Президента України від 29.09.2022 № 675/2022 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29.09.2022 «Про охорону, захист, використання та відтворення лісів України в особливий період» та, зокрема, визначено необхідність місцевим органам виконавчої влади за участю органів місцевого самоврядування забезпечити безумовне виконання завдань, визначених указом Президента України від 07.06.2021 № 228/2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», яким визначено, у тому числі, необхідність проведення ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України.
Рішенням Маневицької селищної ради від 07.12.2023 № 41/90 «Про розгляд клопотання Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених» відмовлено Північно-Західному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства у віднесенні до самозалісених вказаних у клопотанні земельних ділянок, у зв`язку із тим, що відповідно до ч. 5  ст. 57-1 Земельного кодексу України  віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
Отже, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства саме щодо оскарження бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті відповідачем належних заходів щодо зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення на угіддя самозалісених земель,  призводить до порушення інтересів держави та територіальної громади, а також створює передумови незаконного використання спірної земельної ділянки.
Частинами другою та третьою  статті 1 Лісового кодексу України  (далі  ЛК) визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Відповідно частини дванадцятої  статті 1 ЛК  самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Згідно зі  статтею 7 ЛК  ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених  Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Указом Президента України «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» № 228/2021 від 07.06.2021  (далі  Указ), з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля започатковано з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи «Масштабне залісення України». З цією метою Кабінету Міністрів України велено:
1) розробити у двомісячний строк та внести на розгляд Верховної Ради України законопроект щодо удосконалення системи охорони, захисту і відтворення лісів, у тому числі самосійних, стимулювання лісорозведення, збереження та відновлення природних екосистем;
2) розробити та затвердити державну цільову програму «Масштабне залісення України», спрямовану на розв`язання проблемних питань лісовпорядкування, насамперед щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів;
3) ужити в установленому порядку заходів щодо:
- реформування лісового господарства, у тому числі удосконалення системи управління державними лісогосподарськими підприємствами;
- ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України;
- забезпечення належного фінансування у 2022 році та наступних роках заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів;
- запровадження механізмів залучення інвестицій для відновлення лісів та лісорозведення.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» від 20.06.2022  (далі  Закон № 2321-IX), набрав чинності 10.07.2022.
Цим Законом, зокрема, доповнено  главу 11 ЗК  статтею 57-1 такого змісту: « 1. Самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом. 2. Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. 3. Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру. 4. Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою. 5. Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру».
Крім того, з метою реалізації вказаної норми частину четверту  статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»  доповнено абзацом 4, яким передбаченого, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви органу місцевого самоврядування, який відповідно до  статті 122 ЗК  приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної.
У результаті підготовки та подальшої реалізації земельної реформи територіальними органами Держгеокадастру України проводилися численні інвентаризації земель, які розташовані за межами населених пунктів. Як наслідок, у розумінні ч. 4  ст. 79-1 Земельного кодексу України  сформовано земельні ділянки, які передано за відповідними наказами та актами приймання - передавання до комунальної власності територіальних громад.
Відповідно до Положення «Про Державне агентство лісових ресурсів України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. 
Відповідно до Положення «Про Північно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства», затвердженого наказом Держдісагенства України від 09.11.2022 № 1012, управління є територіальним органом Держлісагенства. Завданням управління є реалізація повноважень Держлісагенства України на території Рівненської та Волинської області. 
Таким чином, Північно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. 
Реалізуючи вказані повноваження, Північно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства і звернулося до Маневицької селищної ради із клопотанням про віднесення земельних ділянок, в тому числі і земельної ділянки кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га, до самозалісених.
Серед земельних ділянок, які зазначалися у переліку, що наданий Маневицькій селищній раді Північно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства були і сформовані земельні ділянки, відомості про які містяться у Державному земельному кадастрі як про землі сільськогосподарського призначенні і на які органом місцевого самоврядування зареєстровано право комунальної власності.
Зокрема, вказане стосується земельної ділянки кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га.
При цьому, згідно обстеження земельної ділянки кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га, яке проведено працівниками філії «Маневицьке ЛГ» ДСГП «Ліси України» встановлено, що ця земельна ділянка знаходиться неподалік с. Лісово та межує із кварталом № 2 Чорторийського лісництва. Разом із цим, на спірній земельній ділянці зростають лісові насадження, які є самосівними, за складом 10 Сз+Бп, віком від 6 до 14 років.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га сформована як об`єкт цивільних прав 26.11.2013, код цільового призначення 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Згідно інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 встановлено, що 26.02.2021 на цю земельну ділянку зареєстровано право комунальної власності.
Підставою цьому став наказ ГУ Держгеокадасту у Волинській області від 08.12.2020 № 16-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Маневицької селищної ради від 15.01.2021 № 5/31 «Про прийняття у територіальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення», які прийняті, у зв`язку із набранням 27.05.2021 змін до  Земельного кодексу України, згідно положень п. 24 якого всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, лісогосподарського призначення, перейшли у комунальну власність.
Таким чином, як встановлено судом, земельна ділянка кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2020 № 16-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передана Маневицькій селищній раді, яка, в свою чергу, рішенням від 15.01.2021 № 5/31 «Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення» прийняла цю земельну ділянка та зареєструвала 26.02.2021 на неї право комунальної власності територіальної громади Маневицької селищної ради.
Отже, земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га підлягає віднесенню до самозалісених, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру на підставі заяви Маневицької селищної ради.
Відтак, маючи можливість вчинення нагально необхідних та законодавчо визначених дій з метою віднесення вказаної земельної ділянки до самозалісених Маневицька селищна рада свідомо уникає вирішення вказаного питання, допускаючи протиправну бездіяльність.
Зазначена інформація належним чином підтверджує факт бездіяльності селищної ради у зміні угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах та, зокрема, у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/167/24, зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо певні дії повинні були бути вчинені, але не вчиняються суб`єктом владних повноважень на реалізацію покладеної на нього компетенції.
Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправну бездіяльності відповідача щодо не зміни угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номер 0723684000:03:001:0258 площею 12,4879 га на угіддя самозалісених земель.
Щодо доводів апелянта про те, до клопотання Північно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства не надано актів обстеження, які підтверджують фактичну самозалісеність земель, які надані в KML файлі для Google Maps, то су апеляційної інстанції зазначає, що вимогами статей 57-1, 122 та п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України не передбачено надання територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства будь-яких документів, що підтверджують факт самозалісення, в тому числі актів обстеження. Таким чином, орган місцевого самоврядування як власник та розпорядник земель комунальної власності повинен знати і орієнтуватися в тому, які землі на їх території можуть бути віднесеними до самозалісених.
Таким чином, апеляційна скарга не спростовують правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводяться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Маневицької селищної ради залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у справі № 140/6119/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. В. Ніколін