13.08.25
22-ц/812/1498/25
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6534/24
Номер провадження 22-ц/812/1498/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання - Носіковим І.М.,
за участю: представника позивачки - адвоката Маркіна С.І., представника відповідача - адвоката Петровського Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах 
адвокатом Маркіним Сергієм Ігоровичем
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Костюченка Г.С., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Маркін С.І. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позов обґрунтовано тим, що з 18 жовтня 2008 року перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис 1229. У шлюбі у подружжя народилися діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з тим, що шлюбні відносини фактично припиненні позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.
Також у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо утримання спільних неповнолітніх дітей, вимушена звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. 
Станом на день звернення до суду з позовом, позивачка разом із дітьми проживає в США, яка самостійно без будь-якої допомоги відповідача виховує спільних дітей, забезпечує належний духовний і фізичний розвиток, вирішує питання пов`язані з проживанням в чужій країні, влаштувала дітей до школи.
Відповідач взагалі не цікавиться життям доньок, не турбується про їх майбутнє, не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, не піклується про їх фізичний та моральний розвиток, не спілкується з доньками взагалі. Тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, як встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
У зв`язку з тим, те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, не цікавиться життям дітей, не піклується про них, веде себе по відношенню до дітей байдуже та змінювати свою поведінку не збирається, наявні підстави для позбавлення батьківських прав відповідача.
Посилаючись на викладене позивачка просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
03 жовтня 2024 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Петровського Л.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначав про те, що будь - яких доказів невиконання своїх батьківських обов`язків з боку відповідача суду не надано, до того ж батько регулярно надає матеріальну допомогу дітям. 
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що після з`ясування всіх обставин справи суд вважає, що поведінка батька дітей - ОСОБА_2 не суперечить вимогам статей 150, 152 СК України, та не порушує права дітей на належне батьківське виховання, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом не було встановлено фактів негативного впливу ОСОБА_2 на його малолітніх дітей, або обставин, які свідчили б про те, що наявність у відповідача батьківських прав дійсно суперечить їх інтересам.
За вказаних обставин, а також приймаючи до уваги незгоду відповідача щодо позбавлення його батьківських прав, та врахувавши, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи наявність конфлікту між батьком дитини та позивачем, постійне проживання дітей з матір`ю за межами України, ставлення дитини до батька не має вирішального значення для правильного вирішення спору. До того ж, результати психодіагностичного дослідження суду надано не було, тобто суд позбавлений можливості з`ясувати ставлення дітей до батька.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачкою не було доведено наявність свідомих дій відповідача щодо ухилення від виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до дітей. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Маркін С.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно надано оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи і за такого, дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову. Вказує на те, що з боку позивачки повністю доведено, що відповідач жодним чином не мав і не має наміру спілкуватися з дітьми, діти повністю виховуються позивачкою, відповідач не цікавиться дітьми, не піклується про них та не забезпечує.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання сторони та представник третьої особи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18 жовтня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2024 року розірвано.
За період подружнього життя у сторін народилися доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Ленінського районного суд м. Миколаєві від 18 грудня 2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 13 серпня 2024, до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Відомостей про наявність заборгованості по аліментам, або розрахунку заборгованості по аліментам матеріали справи не містять. 
На теперішній час діти проживають разом з матір`ю за кордоном. 
З пояснень свідка ОСОБА_5 , вбачається, що діти протягом тривалого часу проживають разом зі своєю матір`ю в США, а відтак саме вона займається їх вихованням, утриманням, лікуванням - в разі такої необхідності. Як пояснила свідок про вказані обставини їй відомо зі слів позивачки.
Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради у висновку від 29 січня 2025 року вважав за недоцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відповідача відносно малолітніх доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, не надає матеріальної допомоги дітям, не цікавиться життям дітей, не піклується про них, веде себе по відношенню до дітей байдуже та змінювати свою поведінку не збирається.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія дійшла таких висновків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 виклав правовий висновок про те, що учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених у законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. На відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним «Mamchur v. Ukraine» № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 
3) жорстоко поводяться з дитиною; 
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1 - 6 частини першої статті 164 СК України).
У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька / матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що: «…тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками…».
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків
Схожими міркуваннями керувався Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 9 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19, від 12 березня 2025 року у справі № 454/768/23 тощо.
Такі ж висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21.
Зазначене свідчить про усталеність практики щодо застосування зазначеної норми права у подібних правовідносинах.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Згідно з частиною четвертою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Судом першої інстанції взято до уваги те, що висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача також не містить достатніх фактичних даних щодо свідомої винної поведінки ОСОБА_2 , направленої на ухилення від виконання батьківських обов`язків та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення його батьківських прав. 
За змістом правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 679/1413/14-ц, у частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).
Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності.
Такими міркуваннями керувався Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20.
Отже, суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Водночас колегія суддів наголошує на тому, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Аналізуючи докази та обставини справи, суд першої інстанції не встановив підстав для позбавлення батьківських прав, оскільки вважав недоведеним факт саме усунення відповідача від виховання та утримання дітей, його вини у настанні обставин, які стали підставою для звернення з цим позовом. 
Так, суд встановив, що з 2022 року та по теперішній час позивачка разом з дітьми проживає за межами України, а також те, що між нею та відповідачем існує конфлікт, однак батько намагався приймати участь у житті дітей протягом тривалого часу, але з об`єктивних причин не мав такої можливості.
Врахувавши особисті пояснення відповідача, надавши оцінку доказам, що є у матеріалах справи, відсутність доказів на підтвердження його недобросовісності у виконанні батьківських обов`язків, яка полягає у тимчасовому припиненні участі у вихованні та утриманні дітей, вини в його діях та неможливості зміни його поведінки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Тобто висновок суду першої інстанції свідчить про недоведеність виняткових обставин, якими може бути виправдане втручання держави у сімейні відносини між батьком та дітьми шляхом позбавлення батьківських прав.
Також ж, суд звернув увагу на те, що він позбавлений можливості з`ясувати ставлення дітей до батька, оскільки результати психодіагностичного дослідження не надано. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив докази у справі, оскільки такі мотиви скарги спростовуються змістом оскарженого рішення суду, в якому їм надано оцінку відповідно до вимог законодавства та чинної правозастосовної практики. 
До того ж, суд першої інстанції встановив на підставі пояснень ОСОБА_2 та досліджених доказів необхідні відомості щодо ставлення батька до дітей, бажання утримувати та брати участь в їх вихованні. 
Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Маркіним Сергієм Ігоровичем - залишити без задоволення.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 14 серпня 2025 року.