Справа № 127/3507/25
Провадження № 22-ц/801/1381/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року	Справа № 127/3507/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Іщук Т. П. від 07 квітня 2025 року,

встановив:

       У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» (далі – ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з  ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року у розмірі 58 162 грн 65 к., яка складається з: 9 900 грн 00 к. заборгованості за тілом кредиту, 48 262 грн 65 к. заборгованості за нарахованими процентами.
       На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 16 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (далі ТОВ «Селфі Кредит») та ОСОБА_1 укладено договір № 1238967 про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 9 900 грн 00 к., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.
        ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у зазначеному розмірі.
       29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» укладено договір факторингу № 29/07/2024, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс».
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року у позові відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами відступлення ТОВ «Селфі Кредит» права вимоги позивачеві ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року, укладеним з   ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що позивачем на підтвердження виникнення права вимоги не було надано до суду доказів оплати ТОВ «Селфі Кредит» ціни права вимоги позивачем. Відтак у позивача відсутнє порушене право, що підлягає судовому захисту.
       В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове – про задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалося на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Зазначало, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не доведено наявне у нього право грошової вимоги до   ОСОБА_1 за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року, укладеним з   ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю доказів оплати за договором факторингу № 29/07/2024 від 29 липня 2024 року. Наявні у матеріалах справи документи належним чином підтверджують перехід права вимоги на користь ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» до боржників, в тому числі і  ОСОБА_1 .
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.        
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 16 січня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та  ОСОБА_1 укладено договір № 1238967 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 9 900 грн 00 к., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.
       За даними довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек» № 20250123-25 від 23 січня 2025 року 16 січня 2024 року проведено платіж на суму 9 900 грн 00 к. на платіжну картку клієнта, маска картки № НОМЕР_1 .
       За інформацією Акціонерного товариства «Універсал Банк», наданою на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року, банківська картка НОМЕР_2 була емітована банком на ім`я ОСОБА_1 , зазначено номер мобільного телефону НОМЕР_3 , на який відправлялася інформація про підтвердження здійснення операцій за даною банківською карткою в період часу з 16 січня 2024 року по 21 січня 2024 року.
        ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 58 162 грн 65 к., з яких 9 900 грн 00 к. заборгованості за тілом кредиту, 48 262 грн 65 к. заборгованості за нарахованими процентами.
       29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» укладено договір факторингу № 29/07/2024, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс».
       Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 1238967 від 16 січня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, проведеного ТОВ «Селфі Кредит», заборгованість ОСОБА_1 станом на 29 липня 2024 року становить 58 162 грн 65 к., з яких 9 900 грн 00 к. заборгованості за тілом кредиту, 48 262 грн 65 к. заборгованості за нарахованими процентами.
       Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
       Щодо відступлення права вимоги
       Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
       Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
       Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
       29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» укладено договір факторингу № 29/07/2024, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс».
       Відповідно до пункту 1.1. договору факторингу № 29/07/2024 під правом вимоги розуміється всі права грошової вимоги (боргових зобов`язань) клієнта за кредитними договорами до боржників щодо погашення заборгованостей, які виникли на підставі кредитних договорів, в тому числі і за договорами забезпечення (поруки, застави, іпотеки) виконання зобов`язань за кредитними договорами та підтверджуються документацією, а також інші права вимоги за кредитними договорами, які клієнтом відступаються факторові за цим договором.
       Розділом 3 договору факторингу регламентовано порядок відступлення права вимоги: згідно з пунктом 3.1.3 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами цього договору та оплати фактором суми фінансування у строки, передбачені пунктом 4.2 договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами. Разом з правами вимоги фактору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та передбачені цим договором. 
       Сторони домовилися, що фінансування (ціна договору) складає 1 838 137 грн 38 к., без ПДВ. Фактор сплачує клієнту фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок клієнта у сумі, що зазначена у пункті 4.1 цього договору, на рахунок клієнта, вказаного в Розділі 14 цього договору, протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору (пункти 4.1, 4.2 договору).
       Пунктом 5.1. договору установлено, що клієнт зобов`язаний протягом п`яти календарних днів з дня підписання цього договору передати фактору у формі електронного документа реєстр боржників з додатковою інформацією.
       На підтвердження відступлення прав вимоги сторонами підписано договір факторингу № 29/07/2024 від 29 липня 2024 року та реєстр боржників до договору факторингу.
       Перелічені вище документи містять підписи сторін та підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Селфі кредит», до фактора, ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс».
       Таким чином апеляційний суд прийшов до висновку, що долучені до позову договір факторингу та реєстр боржників є належними, допустимими та достатніми доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.
       Крім того матеріалами справи також підтверджено факт здійснення оплати за відступлення права вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс»» на рахунок ТОВ «Селфі кредит» (платіжна інструкція № 1118 від 29 липня 2024 року про сплату коштів в сумі 1 838 137 грн 38 к. з призначенням платежу: оплата згідно з договором факторингу № 29/07/2024 від 29 липня 2024 року, без ПДВ).
       Апеляційний суд звертає також увагу, що згідно зі статтею 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
        Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, – на момент його виконання.
       Жодних заперечень щодо зобов`язання зі сплати боргу ТОВ «Селфі Кредит», як і доказів про сплату цього боргу попередньому кредитору, чи принаймні вживала заходів для такої сплати ОСОБА_1 не навела, відповідно решта правовідносин, які виникли з договору факторингу, зокрема й його оплата, стосуються лише його сторін ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс»» та ТОВ «Селфі кредит» і не впливають на обсяг прав і обов`язків відповідачки.
       Щодо доведеності укладання кредитного договору та розміру заборгованості
       Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
       Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
       Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
       Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
       Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
       Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
       Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. 
       Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
       При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).
       З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. 
       Як видно з матеріалів справи договір про надання споживчого кредиту між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що  ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, місце проживання, електронну адресу, номери телефонів.
        ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав  ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
       Сторони узгодили розмір кредитів, грошову одиницю, в якій надано кредити, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі  ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
       Укладаючи договір № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року сторони погодили наступні умови:
       Згідно з пунктами 1.1., 1.2., 1.3, 1.4., 1.5. договору товариство надає споживачу кошти у кредит у національній валюті України – гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
       Сума кредиту (загальний розмір) становить 9 900 грн 00 к. Кредит надається строком на 360 днів, періодичністю зі сплати процентів кожних 30 днів, детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, первісна редакція якого наведена в додатку №1 до договору.
       Тип процентної ставки – фіксована. Стандартна процента ставка – 2,5 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у пункті 1.3. цього договору, а знижена процентна ставка становить 1,375 % в день та застосовується у випадку, якщо споживач, як учасник програми лояльності товариства, до 15 лютого 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів. 
       Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № 444111хххххх1037.        
       Отже враховуючи вищенаведене, нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, яке підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.
       Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеними між первісними кредиторами і  ОСОБА_1 , надані суду позивачем, є належними та допустимими доказами, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.
       Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
       За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.        
       Таким чином з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів не має.
       Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
       Проте  ОСОБА_1  відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подала, як і жодних доказів, які б спростовували розмір заборгованості або свідчили про її погашення.
       Отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.
       Щодо судових витрат
       Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню, з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» необхідно стягнути 2 422 грн 00 к. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також 4 542 грн 00 к. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, що разом становить 6 964 грн 60 к.
       Окрім того ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» просило стягнути з відповідачки понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 к. у суді першої інстанції, та 15 000 грн 00 к. у суді апеляційної інстанції.
       Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
       Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
       Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
       Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
       Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
       У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
       Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
       За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
       У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
       Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
       На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено:
- укладений між ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» та адвокатом Руденко К. В. договір про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, відповідно до якого вартість послуг виконавця становить 10 000 грн 00 к. – складання позовної заяви; факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг; 
- акт приймання-передачі наданих послуг № 24 до договору № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року про надання юридичних послуг від 29 грудня 2024 року;
- витяг з реєстру № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг № 24 до договору № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року про надання юридичних послуг від 29 грудня 2024 року;
- копію свідоцтва № 2412 від 23 жовтня 2018 року про право на зайняття адвокатською діяльністю;
- копію довіреності, виданої ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» адвокату Руденку К. В.;
- платіжне доручення про сплату витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 к. 
Крім того в суді апеляційної інстанції ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» понесло 15 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу. Разом з апеляційною скаргою адвокат Руденко К. В. надав: 
- укладений між ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» та адвокатом Руденко К. В. договір про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, відповідно до якого вартість послуг виконавця становить 15 000 грн 00 к. складання апеляційної скарги; факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг; 
- акт приймання-передачі наданих послуг № 77 до договору № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року про надання юридичних послуг від 02 травня 2025 року;
- копію свідоцтва № 2412 від 23 жовтня 2018 року про право на зайняття адвокатською діяльністю;
- копію довіреності, виданої ТОВ «ФК «Укрглобал – Фінанс» адвокату Руденку К. В.;
- платіжне доручення про сплату витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн 00 к. 
       Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн 00 к. та у суді апеляційної інстанції – 15 000 грн 00 к., що разом становить 25 000 грн 00 к.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» задовольнити.
       Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року скасувати і ухвалити нове.
       Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» до  ОСОБА_1 задовольнити.
       Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» заборгованість за договором № 1238967 про надання споживчого кредиту від 16 січня 2024 року у сумі 58 162 (п`ятдесят вісім тисяч сто шістдесят дві) грн 65 к., з яких 9 900 грн 00 к. заборгованості за тілом кредиту, 48 262 грн 65 к. заборгованості за нарахованими процентами.
       Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 964 грн (шість тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн 60 к. та 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

       Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал – Фінанс», код ЄДРПОУ 41915308, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 4.
       Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. В. Ковальчук

                                                                               Т. Б. Сало