Номер провадження: 22-ц/813/3816/25 
Справа № 946/479/23
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,
за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Арнаут А.Г.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , зацікавлена особа – орган опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, -

в с т а н о в и в:

20 січня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним та призначення опікуна.
10 березня 2023 року до суду від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшла уточнена заява про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 недієздатним та призначення ОСОБА_1 його опікуном.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що  ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_3 ..
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю з дитинства першої групи. Причиною його інвалідності є хронічне психічне захворювання, яке призводить до того, що він має обмеження життєдіяльності до самообслуговування, до орієнтації, до спілкування, до контролю за своєю поведінкою, до трудової діяльності, до навчання до професійного навчання, до здобуття освіти. ОСОБА_3 не може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує як медичного нагляду та лікування так і постійної сторонньої допомоги і контролю. Із заявою про визнання ОСОБА_3 недієздатним звертався ОСОБА_2 та зокрема просив призначити ОСОБА_2 опікуном недієздатним. Проте, ОСОБА_2 у зв`язку з віком, а також за станом здоров`я не може належним чином виконувати обов`язки опікуна, тому за доцільним є призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_3 . Заявник ОСОБА_1 за станом здоров`я може бути опікуном.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_2  заяву про визнання особи недієздатною та встановлення опіки підтримав та просив її задовольнити з підстав, викладених у заяві.
Представник заявника ОСОБА_1 , адвокат Арнаут Андрій Георгійович, в судовому засіданні  заяву про визнання  особи  недієздатною та встановлення опіки підтримав та просив її задовольнити з підстав, викладених у заяві.
Представник зацікавленої особи – органу опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року заяву  ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області від 05 серпня 1996 року, РНОКПП – НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області від 16 вересня 2004 року, РНОКПП – НОМЕР_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), зацікавлена особа – орган опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (місце знаходження: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Грушевського, буд. 85, код ЄДРПОУ – 04379433) про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна – задоволено.
Суд визнав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 – недієздатним;
встановив опіку над недієздатним  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;
призначив  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1  опікуном над недієздатним  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 військова частина НОМЕР_1 , в особі представника Стебловського Дмитра Ігоревича, звернулася до суду із апеляційною скаргою на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року, у якій просила суд поновити строк на апеляційне оскарження вказаного судового рішення та скасувати рішення суду в частині призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 та у задоволенні заяви в цій частині відмовити, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено права та законні інтереси військової частини, оскільки ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_6 , тому безпосереднього виконання ним обов`язків за місцем несення служби, реалізація останнім права бути опікуном недієздатного дядька можлива лише за умови звільнення з військової служби. Оскільки з 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 , на всі види забезпечення та проходить військову службу, вказана обставина унеможливлює фактичне виконання ним обов`язків як опікуна. За таких обставин, місцевий районний суд неправильно застосував ч. 4 ст. 63 ЦК України, яка приписує ураховувати можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника, та помилково задовольнив заяву ОСОБА_1 про призначення його опікуном над недієздатним дядьком, керуючись насамперед інтересами недієздатного. Молодший лейтенант ОСОБА_1 у силу Закону з 28.02.2022 виконує військовий обов`язок з оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин. Питання щодо його звільнення (як офіцера) відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_7 (Регіональне командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 ), але шляхом подання по команді клопотання з військової частини НОМЕР_6 (окремий батальйон) до військової частини НОМЕР_1 (бригади), командир якої має вирішити питання про клопотання перед вищим командуванням про звільнення військовослужбовця. Тобто коли командир військової частини, який в ієрархії органів військового управління отримує на розгляд рапорт про звільнення з військової служби, встановлює невідповідність поданого рапорту чинному законодавству, факт подачі неповного пакета документів тощо, він приходить до висновку про відсутність підстав клопотати про звільнення перед вищим командиром.
У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина 1 статті 352 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те,
що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,
не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України».
За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року поновлений в/ч НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року.
17 березня 2025 року заявник ОСОБА_4 надав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року - без змін, посилаючись на те, що сам по собі факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою. Отже, рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року не стосується прав та обов`язків військової частини НОМЕР_1 .
В судове засідання, призначене на 10 липня 2025 року об 15 год 30 хв з`явився представник ОСОБА_1 – адвокат Арнаут А.Г., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 159-163).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві заявника ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частині 3 статті 294 ЦПК України зазначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
У частині 3 статті 296 ЦПК України, зазначено, що заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
У частині 3 статті 297 ЦПК України зазначено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до частини 1 статті 298 ЦПК України, суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.
Цивільна дієздатність є важливою складовою правосуб`єктності фізичної особи, що дозволяє їй виступати учасником цивільних відносин у повній мірі, своїми діями набувати цивільних прав та виконувати цивільні обов`язки. 
Згідно статті 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Предметом судового розгляду є безпосереднє визначення наявності підстав для встановлення такого правового стану фізичної особи, як визнання її недієздатною.
Абзацом 2 статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що тяжкий психічний   розлад   -   розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Основним, але не єдиним, доказом для визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над фізичною особою опіки та призначення опікуна є висновок судово-психіатричної експертизи.
Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Згідно статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині 1 статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Згідно статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
Частинами 2-5 статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є племінником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_8 від 14 січня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_9 від 21 травня 1993 року, виданого виконавчим комітетом Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_10 від 30 травня 1962 року виданого Утконосівським сільським бюро РАЦСу Ізмаїльського району Одеської області.
Відповідно до повного витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Міністерства внутрішніх справ України ВР-001432461, громадянин України  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на території України станом на 29 серпня 2023 до кримінальної відповідальності не притягувався
Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого наданої комунальним некомерційним підприємством Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області «Центральна районна лікарня», стан здоров`я ОСОБА_1  задовільний, протипоказань бути опікуном немає.
ОСОБА_3 є інвалідом першої групи інвалідності безстроково, інвалід дитинства, що підтверджено довідкою витягу із акту огляду МСЕК серії 2-18 АД №128837 від 15.10.1996.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №266 від 26.06.2023 Одеської філії судово – психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово – психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», за результатами проведеного судово – психіатричного дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 страждає на тяжкий стійкий психічний розлад у вигляді «глибокої розумової відсталості» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F73.0» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що позбавляє його здатності усвідомлювати зазначення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 08.09.2023 за №01/01.32/2997, враховуючи той факт, що кандидат в опікуни є рідним племінником ОСОБА_3 та проживає з ним однією родиною, опікунська рада з питань забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки (піклування) при виконавчому комітету Саф`янівської сільської ради вважає за доцільне призначити опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його племінника – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ..
Застережень, передбачених ст. 64 ЦК України для призначення  ОСОБА_1  опікунами недієздатної фізичної особи немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Згідно ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, та те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 страждає на тяжкий стійкий психічний розлад у вигляді «глибокої розумової відсталості» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F73.0» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що позбавляє його здатності усвідомлювати зазначення своїх дій та керувати ними, тому його слід визнати недієздатним.
Крім того, оскільки згідно висновку органу опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 08.09.2023 доцільне призначити опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його племінника – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , суд вважає, що заявлені вимоги знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Посилання військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 та проходить військову службу, тому вказана обставина унеможливлює фактичне виконання ним обов`язків як опікуна, не приймаються до уваги, за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Колегія суддів вважає, що заявником ОСОБА_4 доведено належним чином обґрунтованість підстав заяви, а саме, наявність законних підстав для визнання ОСОБА_5 недієздатним та призначення заявника його опікуном.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №341/1526/23 (провадження №61-6358св24), зробив наступний правовий висновок: «Отже, можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Тому за наявності висновку органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном певної особи суд зобов`язаний лише перевірити відповідність цього висновку вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, зокрема чи складений такий висновок на підставі документів, передбачених Правилами опіки та піклування.
У постанові Верховного Суду від 08.01.2024 у справі №753/1905/22 (провадження №61-8758св23) зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка.
Обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №736/1508/17 (провадження №61-39361св18), від 23.11.2021 у справі №751/9572/19 (провадження №61-3053св21), від 28.02.2024 у справі №372/3474/21 (провадження №61-16349св23), від 24.07.2024 у справі №727/597/24 (провадження №61-6720св24).
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд залишив поза увагою те, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном. Водночас сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні її опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою». 
Таким чином, сам собою факт проходження заявником військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні його опікуном.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та, врахувавши, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає на тяжкий стійкий психічний розлад у вигляді «глибокої розумової відсталості» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F73.0» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що позбавляє його здатності усвідомлювати зазначення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання його недієздатним. Оскільки згідно висновку органу опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 08.09.2023 доцільне призначити опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його племінника – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є законні підстави для задоволення заяви.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення вказаного процесуального питання.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 18 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда