УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2025 року
м. Київ
справа № 753/10550/24
провадження № 51-2283 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 року щодо ОСОБА_4 , 
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК) у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті психотропної речовини та незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту. 
Як установив суд, у невстановлений органом досудового розслідування час, але не пізніше 17 січня 2024 року, більш точні дата та час в ході досудового розслідування не встановлені, за невстановлених обставин, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту та незаконний збут психотропної речовини.
Так, 17 січня 2024 року, приблизно о 09:30 год, особа, яка надала згоду на участь у проведенні оперативної закупки психотропної речовини, обрала собі анкетні дані « ОСОБА_5 » та щодо якої застосовано заходи безпеки, під час телефонної розмови із ОСОБА_4 узгодили умови придбання у нього психотропної речовини, обіг якої обмежений - амфетамін, попередньо обумовивши місце зустрічі за адресою: м. Київ, пр-т М. Бажана, 12.
У подальшому, того ж дня, приблизно о 11:20 год, ОСОБА_4 прибув до попередньо обумовленого місця зустрічі з « ОСОБА_5 », де зустрівшись із нею, передав, тобто незаконно збув, психотропну речовину, обіг якої обмежений - амфетамін, масою 0,721 г, отримавши від « ОСОБА_5 » грошові кошти в сумі 1 200 грн.
Після цього, 17 січня 2024 року, у період часу з 11:40 год до 11:50 год, перебуваючи на ділянці місцевості за адресою: м. Київ, вул. Є. Чавдар, 8, « ОСОБА_5 » добровільно видала для вилучення працівникам правоохоронного органу полімерний зіп-пакет із порошкоподібною речовиною білого кольору, яка відповідно до висновку експерта є психотропною речовиною, обіг якої обмежений - амфетамін, масою 0,721 г, яку попередньо останній незаконно збув ОСОБА_4 .
Крім того, не пізніше 05 квітня 2024 року за невстановлених органом досудового розслідування обставин у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на придбання та незаконне зберігання без мети збуту психотропної речовини, обіг якої заборонено - ПМА (параметоксіамфетамін).
З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_4 у невстановлені під час досудового розслідування дату та час, але не пізніше 05 квітня 2024 року, за невстановлених обставин, діючи умисно, незаконно придбав у невстановленої в ході досудового розслідування особи психотропну речовину, після чого почав її зберігати за місцем свого проживання без мети збуту.
У подальшому, того ж дня, з 12:46 год до 15:40 год, в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками поліції виявлено та вилучено психотропну речовину, обіг якої заборонено - ПМА (параметоксіамфетамін), масою 0,183 г, яку ОСОБА_4 незаконно зберігав без мети збуту.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК, просить скасувати на підставах, передбачених ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді. Прокурор вказує, що апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення вимог статей 50, 65 КК та необґрунтоване застосування положень ст. 75 цього Кодексу, що потягло за собою м`якість призначеного покарання. Зазначає, що оскільки апеляційний суд не усунув допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає ухвалу незаконною і такою, що підлягає скасуванню. 
Мотиви Суду
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Статтею 75 КК визначено, що якщо суд, крім випадків передбачених у ч. 1 цієї статті, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Відповідно до наданої копії оспорюваної ухвали, апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора, у тому числі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, з яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Так, погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд призначаючи ОСОБА_4 покарання, дотримався вимог ст. 65 КК, разом із характером та ступенем суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, суд урахував особу обвинуваченого, визнання ним вини,  обставини, що пом'якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
При цьому, апеляційний суд зазначив, що приймаючи рішення про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту умовного звільнення, місцевий суд урахував й те, що він не судимий, має сім`ю, постійне місце проживання, працевлаштований, є особою з вищою освітою, а тому висновок місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою з боку органу пробації визнав обґрунтованим.
Крім того, суд апеляційної інстанції спростував доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевим судом безпідставно враховано таку обставину, як  визнання вини як при призначення мінімального покарання, так і при звільненні від його відбування, зазначивши, що таке твердження суперечить змісту вироку, призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК не є мінімальним, а зазначена обставина врахована судом лише при призначенні покарання.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що та обставина, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК і на протязі нетривалого періоду знову вчинив кримінальні правопорушення у сфері незаконного обігу психотропних речовин, не є такою, що свідчить про безумовне неправильне застосування місцевим судом інституту умовного звільнення.
При цьому, апеляційний суд також узяв до уваги пояснення ОСОБА_4 про те, що у той період життя він вживав психотропні речовини і на прохання залегендованого свідка, з якою раніше був добре знайомий, за свої кошти придбав для неї амфетамін, а при зустрічі віддав його, отримавши від неї витрачені ним кошти. А пізніше, під час проведення обшуку у його квартирі працівниками поліції була вилучена психотропна речовина, яку він зберігав для власного вживання. Він пройшов курс лікування від наркоманії, не вживає заборонених речовин, працевлаштувався на роботу, вважає негативний період у своєму житті закінченим.
З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту умовного звільнення. Отже, твердження прокурора, висловлені ним в касаційній скарзі, про те, що судом апеляційної інстанції не надано оцінку доводам його апеляційної скарги є безпідставними.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданої до неї копії рішення суду апеляційної інстанції не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3