ПОСТАНОВА 
Іменем України

18 червня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 396/1475/24
провадження № 22-ц/4809/946/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І., 
секретар судового засідання Волошина М. О.,
учасники справи:
скаржник – ОСОБА_1 ,
особа, дії якої оскаржуються – державний виконавець Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артем Вікторович,
боржник – ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа – приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2025 року у складі головуючого судді Русіної А. А.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги, відзиву і ухвали суду першої інстанції.
У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Усатенко В`ячеслав Юрійович, звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерста юстиції (м. Одеса) Литвиненка А. В., в якій просила визнати протиправним і скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 12 березня 2025 року, складене старшим державним виконавцем Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артемом Вікторовичем; зобов`язати державного виконавця Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артема Вікторовича вирішити питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2024 року у справі №396/1475/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн та 1 413, 07 грн витрат по сплаті судового збору.
В обгрунтування скарги зазначала, що рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень та 1413 гривень копійок витрат по сплаті судового збору.
Рішення набрало законної сили 09 грудня 2024 року.
На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист від 24 грудня 2024 року №396/1475/24. Вказаний виконавичй лист засобами поштового зв`язку направлений до Добровеличківського ВДВС.
14 березня 2025 року заявниця отримала повідомлення на електронну адресу від державного виконавця Добровеличківського відділу ДВС Литвиненкв А. В. від 12 березня 2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. 
Підставою для повернення виконавчого документу стало те, що останній виданий з порушенням Закону України «Про виконавче провадження, а саме, відсутня дата народження боржника. 
ОСОБА_1 вважає дане повідомлення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання. 

У відзиві на скаргу заявниці представник Добровеличківського ВДВС заперечив щодо обставин, викладених у скарзі. Зазначено, що державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством. Посилаючись на п.п. 3 ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження" вказує, що у виконавчому документі зазначається дата народження боржника. Крім того, під час реєстрації виконавчого документа до Системи виконавчого провадження, також обов`язковими є відомості про дату народження боржника. Тому 12 березня 2025 року при здійсненні своїх повноважень як державного виконавця та наміру винести постанову про відкриття провадження, державному виконавцю Литвиненку А. В., за відсутності даних про число, місяць та рік народження боржника у автоматизованій системі виконавчих проваджень не відкривалася вкладка "відкриття виконавчого провадження", тому внести постанову про відкритя провадження згідно чинного законодавства не було можливості. Також, зазначено, що боржник ОСОБА_2 сплатив витрати на правничу допомогу та судовий збір згідно виконавчого листа № 396/1475/25 від 24 грудня 2024 року. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні скарги представника стягувача адвоката Усатенка В. Ю. (а.с.134-138).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2025 року скаргу ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: державний виконавець Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артем Вікторович, боржник: ОСОБА_2 , відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна, на дії органу примусового виконання задоволено частково.
Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артема Вікторовича, які полягають у неправомірному повідомленні від 12 березня 2025 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та поверненні ОСОБА_1 виконавчого листа № 396/1475/24, виданого Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області 24 грудня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн та 1413,07 грн витрат по сплаті судового збору.
Скасовано повідомлення старшого державного виконавця Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артема Вікторовича про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, а саме, виконавчого листа № 396/1475/24, виданого Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області 24.12.2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн та 1413,07 грн витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з Добровеличківського відділу державної виконавчої служи у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 гривень.
В частині зобов`язання державного виконавця вирішити питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 396/1475/24 відмовлено.
Задовольняючи частково вимоги скарги, суд першої інстанції посилався на те, що відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання. Однак, державний виконавець вирішуючи питання відкриття виконавчого провадження на положення статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» уваги не звернув та прийняв помилкове рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке в силу його невідповідності ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає скасуванню.
Щодо вимоги скаржника про зобов`язання старшого державного виконавця Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненко Артема Вікторовича вирішити питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 396/1475/24, суд зазначив, що вона не підлягає задоволенню, оскільки державний виконавець здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог Закону, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, тобто суд не може підміняти виконавчу службу та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Вирішення питання щодо відкриття виконавчого провадження віднесено до компетенції виконавця.
Вирішуючи питання щодо стягнення з Добровеличківського відділу державної виконавчої служи у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 гривень, суд керувався тим, що заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн не є пропорційним до предмета спору, матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження та збирання яких адвокат витратив значний час, а тому суд вважав, що стягненню підлягають витрати на правничу допомогу у розумному розмірі 1000 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, начальник Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мазур Л. М. оскаржила її в апеляційному порядку, просить скасувати ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги заявника.
Вказала, що 11 березня 2025 року до Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшла заява із виконавчим листом представника стягувача адвоката Усатенка В`ячеслава Юрійовича про прийняття на виконання виконавчого листа Новоукраїнського районного суду №396/1475/24 від 24 грудня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн та 1413,07 грн. 
Зазначила, що в заяві представника стягувача та у виконавчому листі Новоукраїнського районного суду № 396/1475/24 від 24 грудня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн та 1413,07 грн не вказані данні боржника, а саме: число, місяць, рік народження та РНОКПП боржника. Також не було зазначено це і у заяві представника стягувача, ні дати народження, ні номера телефону боржника, для того щоб у державного виконавця була можливість уточнити у боржника його дату народження для внесення даних до автоматизованої системи виконавчих проваджень. 
12 березня 2025 року при здійснені свої повноважень як державного виконавця та наміру винести постанову про відкриття виконавчого провадження, державному виконавцю Литвиненко Артему Вікторовичу за відсутності даних про число, місяць, рік народження боржника у автоматизованій системі виконавчих проваджень не відкривалася вкладка “відкриття виконавчого провадження”, тому винести постанову про відкриття виконавчого провадження згідно чинного законодавства не було можливості. 
Згідно ст.18 Закону України “Про виконавче провадження” на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, тобто, коли у виконавчому провадженні винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Якщо у виконавчому провадженні не винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, а винесене повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, то відповідно державний виконавець підстав для здійснення вищевказаних заходів не має. Тобто у державного виконавця згідно Закону України “Про виконавче провадження” є обов`язок винести постанову про відкриття виконавчого провадження за наявності усіх необхідних відомостей, для відкриття виконавчого провадження в АСВП або за наявності не всіх передбачених законом відомостей відмовити у відкритті виконавчого провадження тобто винести повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.
Крім того, відділ ДВС вважає, що представник стягувача адвокат Усатенко В`ячеслав Юрійович не затратив на подання скарги на дії державного виконавця на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 витрати у розмірі 1000,00 грн.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Усатенко В. Ю. просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції – без змін. Представник також просив стягнути з апелянта на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн (а.с.189-198 том 2).
Вказав, що виносячи повідомлення від 12 березня 2025 року, державний виконавець Литвиненко А. В. проігрнорував висновки Верховного Суду, викладені у справах з подібними правовідносинами. Так, сама лише відсутність у виконавчому документів окремих відомостей про особу боржника не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання. Однак державний виконавець не врахував зазначеного, що і стало підставою для оскарження його дій.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_5 , представника  ОСОБА_1  – адвоката Усатенка В. Ю., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Судовий контроль за виконанням судових рішень є засобом зміцнення законності, умовою, яка забезпечує виконання завдань судочинства, ефективною гарантією досягнення завдань судового виконання.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої та другої статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.
Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави  і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
24 грудня 2024 року Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області видано виконавчий лист № 396/1475/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн та 1413,07 грн витрати по сплаті судового збору (т. 2 а.с.85).
Дати народження боржника у виконавчому листі не зазначено.
На підставі повідомлення від 12 березня 2025 року державним виконавцем Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвиненком А.В. повернуто виконавчий документ стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання (т. 2 а.с. 87).
Підставою повернення виконавчого документу стягувачу старший державний виконавець зазначив, що виконавчий документ подано з порушенням ЗУ «Про виконавче провадження», а саме, відсутня дата народження боржника та послався на п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.
У пункті 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.
У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18) зроблено висновок, що «згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання».
Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/7439/14-ц (провадження № 61-31681св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 813/2125/16 (адміністративне провадження № К/9901/21841/18).
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14.
У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14 визначено, що «вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що потрібно зазначати у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Отже, висновок суду касаційної інстанції про те, що відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, слід вважати передчасним».
Така правова позиції викладена і у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.
Отже, задовольняючи частково вимоги скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно керувався тим, що відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що державний виконавець вирішуючи питання відкриття виконавчого провадження на положення статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» уваги не звернув та прийняв помилкове рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке в силу його невідповідності ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються викладеним вище.
       Крім того, колегія суддів не встановила підстав для скасування оскаржуваної судової ухвали в частині стягнення з апелянта на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 – адвокатом Усатенком В. Ю. заявлено про стягнення з Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Ознайомившись зі змістом відзиву та доданими до нього документами, колегія суддів вважає, що заява представника ОСОБА_1 – адвоката Усатенка В. Ю. підлягає частковому задоволенню, а стягненню з Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 000,00 гривень, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч. 1, 2, 3ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витратна правничу допомогу адвоката,в тому числі гонорару адвоката за представництво суді та іншу правничу допомогу,пов`язану зі справою,включаючи підготовку до її розгляду,збір доказів тощо,а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим – з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди – у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
Згідно ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ВА №1067502, виданого 02 січня 2024 року, адвокат Усатенко В. Ю. уповноважений представляти інтереси ОСОБА_1 в Кропивницькому апеляційному суді (а.с.199 том).
       До відзиву на апеляційну скаргу у цій справі адвокатом додано: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 05 серпня 2023 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко», від імені якого діє заступник голови Усатенко В`ячеслав Юрійович та ОСОБА_1 ; додаткову угоду до договору про надання професійної правничої допомоги від 06 травня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №91 від 06 травня 2025 року про сплату 3 000 грн ОСОБА_1 адвокатському об`єднанню «Усатенко і Усатенко» (а.с.199-202 том 2).
Так, зі змісту додаткової угоди від 06травня 2025 року, укладеної між адвокатським об`єднаням «Усатенко і Усатенко» та ОСОБА_1 установлено, що розмір гонорару за надання професійної правничої допомоги в Кропивницькому апеляційному суді у справі №396/1475/24 є фіксованим і складається із:
-Складення відзиву на апеляційну скаргу, вартість – 1000 грн:
-Представництво клієнта в Кропивницькому апеляційному суді в справі №396/147524, вартість – 2000 грн. 
Загальна вартість – 3000 грн (а.с.201 том 2).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №91 від 06 травня 2025 року, ОСОБА_1 сплатила адвокатському об`єднанню «Усатенко і Усатенко» 3 000 грн на підставі договору від 05.08.2023; додаткової угоди від 06.05.2025 (а.с.202 том 2).
З урахуванням заперечення начальника Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) проти розміру відшкодування витрат на правничу допомогу з підстав їх неспівмірності, а також зважаючи, що стягнення витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення учасника справи, апеляційний суд вважає, що дотримуючись критеріїв розумності, реальності, доведеності цих судових витрат, з Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 1000 грн - на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а  ухвалу суду першої інстанції  – без змін.
Оскільки оскаржена ухвала залишена без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення. 
Ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з Добровеличківського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 000,00 гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 30.06.2025.

Головуючий  С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко