П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/5584/25	

Категорія:112010200          Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 25.04.2025 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі – ГУПФ) України в Одеській області про:
-          визнання протиправним та скасування рішення Чорноморського об`єднаного управління ПФУ ГУПФ України в Одеській області №154750008603 від 11 лютого 2025 в частині визначення стажу судді 21 рік 1 місяць та 29 днів та в частині визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 52% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді;
-          зобов`язання відповідача визначити стаж судді як 28 років 8 місяців 6 днів у відповідності до рішення ВРП від 21 січня 2025 року №88/0/15-25;
-          зобов`язати відповідача встановити позивачу з 22 січня 2025 року довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідач при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці невірно розрахував його стаж на посаді судді.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що в межах спірних правовідносин діяв правомірно.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ГУПФ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Чорноморського об`єднаного управління ПФУ ГУПФ України в Одеській області №154750008603 від 11 лютого 2025 року в частині визначення стажу судді 21 рік 1 місяць та 29 днів та в частині визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 52% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області визначити стаж судді ОСОБА_1 як 28 років 8 місяців 6 днів у відповідності до рішення Вищої ради правосуддя від 21 січня 2025 року №88/0/15-25.
Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області встановити ОСОБА_1 з 22 січня 2025 року довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Стягнуто з ГУПФ України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211,20 грн.
В апеляційній скарзі ГУПФ України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги:
-          враховуючи вимоги Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1 (далі – Порядок №3-1), органом, що приймав рішення за заявою позивача від 03 лютого 2025 року про призначення пенсії визначено ГУПФ України в Сумській області. Після перевірки наданих позивачем документів, ГУПФ України в Сумській області було призначено позивачу довічне грошове утримання судді у відставці при страховому стажі 42 роки 09 місяців 26 днів (суддівський стаж 21 рік 1 місяць 29 днів), виходячи з відсоткових розмірів суддівської винагороди судді, а саме 52 % відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII (далі – Закон №1402-VIII). Отже, з огляду на приписи Порядку №3-1 належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання є ГУПФ України в Сумській області, яке за принципом екстериторіальності розглядало заяву про призначення щомісячного довічного грошового утримання, прораховувало страховий стаж позивача та прийняло спірне рішення. Відповідач не приймав рішення по суті заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду ГУПФ України в Сумській області, відтак на останнього має бути покладено й обов`язок відновлення порушених прав позивача;
-          половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 29 днів), період проходження строкової військової служби (2 роки 27 днів) та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (3 роки) зараховується до стажу та враховується тільки для виходу судді у відставку, та ні яким чином не має відношення до перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці. Таким чином, Законом №1402-VIII у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено інший підхід для обчислення розміру щомісячного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, згідно якого розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача виходячи із стажу на посаді судді 21 рік 2 місяці 10 днів становить 52 відсотка;
-          при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу з урахуванням суддівської винагороди судді, слід обчислювати розмір такого грошового утримання виходячи з норм, чинних станом на момент здійснення такого перерахунку. суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме втрутився в дискреційні повноваження відповідача, зобов`язавши останнього встановити ОСОБА_1 з 22 січня 2025 року довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ У, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Рішенням ГУПФ України в Одеській області №154750008603 від 11 лютого 2025 року позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці із розрахунку стажу на посаді судді 21 рік 1 місяць 29 днів.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що до стажу роботи позивача на посаді судді, підлягають зарахуванню: стаж роботи на посаді судді 21 рік 2 місяці 10 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 4 місяці 29 днів; період проходження строкової військової служби 2 роки 27 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 3 роки.
Таким чином, загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 становить 28 років 8 місяців 6 днів, а не 21 рік 1 місяць та 29 днів, як зазначив відповідач у рішенні №154750008603 від 11 лютого 2025 року. Вказане також підтверджується рішенням Вищої ради правосуддя від 21 січня 2025 року №88/0/15-25. Враховуючи, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 становить 28 років 8 місяців 6 днів, щомісячне довічне грошове утримання розраховується наступним чином: (50 + 8*2) = 66% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII, Закону України "Про статус суддів" №2862-ХІІ, Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів".
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.3 ст. 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Частиною 1 ст. 137 Закону №1402-VIII установлено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Абзацом 4 п.34 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII установлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Як вбачається з матеріалів справи, 11 листопада 2003 року позивача було призначено на посаду судді Київського районного суду міста Одеси, тоді як порядок визначення стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, був встановлений ч.4 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" №2862-ХІІ (далі – Закон №2862-ХІІ) та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів".
Так, ч.1 ст. 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджаю продовженню виконання обов`язків.
Абзацом 2 ст. 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" у редакції, чинній на день призначення позивача на посаду судді, установлено, що до стажу роботи, який дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Як вбачається з військового квитка НОМЕР_1 від 23 липня 1990 року та трудової книжки із 04 травня 1979 року до 31 травня 1981 року позивач проходив строкову військову службу.
З трудової книжки НОМЕР_2 , диплома НОМЕР_3 та додатка до нього з 01 вересня 1984 року до 29 червня 1989 року позивач навчався за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова, отримав повну вищу освіту за спеціальністю "Правознавство" та здобув кваліфікацію юриста.
Враховуючи вищенаведене до стажу роботи позивача, який надавав йому право на звільнення у відставку, підлягали зарахуванню період проходження строкової військової служби 2 роки 27 днів, половина строку навчання за денною формою 2 роки 4 місяці 29 днів.
Частиною 2 ст. 137 Закону № 1402-VIII (у редакції з 05 серпня 2018 року) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
З урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів зазначає, що з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд", яким внесені зміни до ст. 137 Закону №1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду судді.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №9901/805/18.
Як вбачається з висновків вищенаведеного судового рішення, ч.2 ст. 137 Закону №1402-VIII (у редакції з 05 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.
Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про статус суддів", яка була чинною на час призначення позивача на посаду судді, суддею міг бути громадянин України, який має стаж роботи у галузі права не менш як три роки.
Як вбачається з матеріалів справи позивач у період з 01 січня 1993 року до 24 жовтня 1996 року працював юрисконсультом Київського районного виконавчого комітету міста Одеси. Тобто, вищенаведений стаж роботи має бути зарахований до стажу роботи на посаді судді як стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.
Крім того, матеріалами справи встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 21 січня 2025 року №88/0/15-25 загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 становить 28 років 8 місяців 6 днів (а.с.21-25).
З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що до стажу роботи позивача на посаді судді, підлягають зарахуванню: стаж роботи на посаді судді 21 рік 2 місяці 10 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 4 місяці 29 днів; період проходження строкової військової служби 2 роки 27 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 3 роки – загальний стаж роботи позивача становить 28 років 8 місяців 6 днів, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо дискреційних повноважень апелянта відносно встановлення процентного розміру довічного грошового утримання судді у відставці, колегія суддів зазначає наступне.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
При цьому, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України, відповідно до якої, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.
Пунктом 4 ч.2 ст. 245 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.
Зокрема, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.
Зі змісту положень, закріплених у п.4 ч.2 ст. 245 КАС України, вбачається, що у випадку порушення прав позивача, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.
Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів.
Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.
Колегія суддів апеляційного суду до уваги, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Згідно приписів абз.2 ч.4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст. 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
З урахуванням вищенаведених висновків, колегія суддів вказує, що загальний стаж роботи позивача становить 28 років 8 місяців 6 днів, щомісячне довічне грошове утримання має розраховуватись наступним чином: (50 + 8*2) = 66% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Посилання апелянта на те, що належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання є ГУПФ України в Сумській області, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем оскаржувалося рішення Чорноморського об`єднаного управління ПФУ ГУПФ України в Одеській області №154750008603 від 11 лютого 2025 року, відповідно предметом позову у даній справі є вказане рішення Чорноморського об`єднаного управління ПФУ ГУПФ України в Одеській області.
Позивач не оскаржував рішень ГУПФ України в Сумській області, відповідно суд першої інстанції оцінки будь-яким рішенням ГУПФ України в Сумській області не надавав.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року. залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.