13.08.25
22-ц/812/1546/25
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/3913/24
Номер провадження: 22-ц/812/1546/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Носіковим І.М., 
за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану в його інтересах
адвокатом Негуляєвим Максимом Анатолійовичем
на ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року, постановлену під головуванням судді - Костюченка Г.С. в приміщенні того ж суду по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малової Юлії Володимирівни, 
в с т а н о в и л а:

У травні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якого діяв адвокат Негуляєв М.А. звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі Суворівський відділ ДВС) Юлії Малової. 
Скарга обґрунтована тим, що 11 травня 2025 року представник боржника адвокат Негуляєв М.А. звернувся до Суворовського відділу ДВС із заявою про повідомлення про розмір заборгованості (за наявності) зі сплати аліментів на виконання виконавчого листа у справі №489/3913/24 та вихідних даних, застосованих виконавцем при розрахунку заборгованості та перерахунку суми заборгованості із врахуванням 165 000 грн сплачених боржником самостійно. 
Разом із заявою про перерахунок заборгованості по аліментам надано копії квитанцій на підтвердження сплати аліментів на особистий банківський рахунок сина боржника ОСОБА_2 як власника аліментів. 
19 травня 2025 року на електронну пошту за адресою ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від Суворовського відділу ДВС надійшла відповідь від 19 травня 2025 року за вих. №28362, якою боржнику відмовлено у перерахунку заборгованості та зарахування 165 000 грн, мотивуючи тим, що не встановлено призначення платежу та те, що кошти сплачувались не ОСОБА_3 (стягувачу за виконавчим листом). 
В порушення п. 2 ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не надано розрахунок, який запитував представник боржника, та вихідних даних застосованих виконавцем при розрахунку заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі №489/3913/24. На думку скаржника така бездіяльність є протиправною, відповідно суд має зобов`язати державного виконавця надати відповідний розрахунок заборгованості.
Вказує на те, що боржником сплачувались аліменти з 29 травня 2024 року, як того вимагає ч. 1 ст. 191 СК України. В свою чергу чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у державного виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій. 
З урахуванням того, що між стягувачем, боржником та їх сином відсутні будь-які інші зобов`язання, тому сплата коштів безпосередньо сину не може вважатись оплатою інших зобов`язань (за відсутності таких), а тому є всі підстави стверджувати про належне виконання боржником свого обов`язку по сплаті аліментів з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно, а тому неврахування сплаченої боржником суми аліментів (165 000 грн) на рахунок свого сина без зазначення призначення платежу «аліментів» є протиправним і державний виконавець зобов`язаний розрахувати заборгованість із врахуванням зазначеної вище суми.
Боржник цілком правомірно сплачував аліменти особисто сину на його банківський рахунок. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
З моменту звернення до суду стягувач не надала боржникові будь-яких реквізитів для сплати аліментів саме їй, а тому останній не мав можливості сплачувати аліменти матері свого сина. До відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, яке відкрито 07 травня 2025 року, боржник об`єктивно не міг сплачувати аліменти через органи ДВС. 
Таким чином, саме боржник в цих правовідносинах повів себе розумно та порядно, самостійно сплачував аліменти на користь свого повнолітнього сина, а тому неврахування сум, які боржник сплатив в період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно, є несправедливим, а бездіяльність державного виконавця по неврахуванню цієї суми протиправною.
Посилаючись на викладене скаржник просив суд - визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу ДВС Малової по ненаданню боржникові розміру заборгованості за виконавчим документом у виконавчому провадженні НОМЕР_2 та зобов`язати надати вихідні дані для розрахунку заборгованості з аліментів та розмір заборгованості; - визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу ДВС Малової по неврахуванню сплачених боржником сум аліментів в розмірі 165 000 грн за період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно та зобов`язати врахувати зазначену суму прирозрахунку заборгованості. 
Стягнути з Суворовського відділу ДВС на користь ОСОБА_1 судові витрати.
06 червня 2025 року на адресу суду від Суворовського відділу ДВС надійшов відзив на скаргу, та матеріали виконавчого провадження у якому просили суд відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі. 
У відзиві представник Суворівського відділу ДВС посилався на те, що на виконанні відділу перебуває виконавчий лист №489/3913/24 виданий 27 березня 2025 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 29 травня 2024 року і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. 
05 травня 2025 року стягувач ОСОБА_3 звернулась до відділу із заявою про примусове виконання вказаного вище виконавчого листа №489/3913/24 та 07 травня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, а також на підставі ч. 2 ст. 182, ст. 195 Сімейного кодексу України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та встановлено заборгованість у розмірі 32 972,00 грн, які направлені за адресою проживання, визначеною у виконавчому документі. Зазначено про те, що розмір заборгованості може бути змінений, якщо буде встановлено, що боржник за цей час працював, мав інші доходи або якщо боржник надасть документи, що підтверджують сплату аліментів. В разі відсутності статистичних даних щодо середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника, застосовуються відомі дані за останній період. 
07 травня 2025 року державним виконавцем з метою повного, своєчасного виконання зазначеного рішення винесено постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника. 
08 травня 2025 року у телефонній розмові, боржника повідомлено про необхідність надати до відділу довідку про отриманий дохід починаючи з 29 травня 2024 року. 
16 травня 2025 року боржником надано довідку про доходи за період з січня 2024 року по березень 2025 року. Згідно проведеного розрахунку станом на 16 травня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів складала 137 944,19 грн.
19 травня 2025 року на адресу відділу надійшла заява представника боржника адвоката Максима Негуляєва про перерахунок заборгованості, до якої було додано платіжні квитанції. 
Посилаючись на те, що стягувачем визначено ОСОБА_3 , натомість у квитанціях доданих до заяви отримувачем коштів зазначено ОСОБА_2 , а також не встановлено призначення перерахування коштів (аліменти) та положення ст. 15, ч.5 ст. 47 України «Про виконавче провадження», представнику боржника адвокату Максиму Негуляєву було надано письмову відповідь, до якої додано постанову про відкриття виконавчого провадження та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, тому твердження про ненадання боржникові розміру заборгованості за виконавчим документом у виконавчому провадженні НОМЕР_2 є неправдивим.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що згідно ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. 
Згідно виконавчого листа №489/3913/24, виданого 27 березня 2025 року Ленінським районним судом м. Миколаєва стягувачем визначено ОСОБА_3 , натомість у квитанціях доданих до заяви отримувачем коштів зазначено ОСОБА_2 , а також не встановлено призначення перерахування коштів (аліменти). 
За положеннями ч.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не допускається виплата стягнутих коштів іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових коштів заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 51 цього Закону). З огляду на вищезазначене додані до заяви квитанції не можна вважати підтвердженням сплати аліментів на користь стягувача визначеного у виконавчому листі, про що представнику боржника адвокату Максиму Негуляєву було надано письмову відповідь, до якої додано постанову про відкриття виконавчого провадження та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, тому твердження про ненадання боржникові розміру заборгованості за виконавчим документом у виконавчому провадженні НОМЕР_2 є не правдивим.
На звернення ОСОБА_1 до державного виконавця про зарахування сплачених ним коштів на особовий рахунок повнолітньої дитини як аліментів, отримано відмову в такому зарахуванні, платіжні інструкції були приєднані до матеріалів виконавчого провадження, але не враховані при складанні розрахунку заборгованості, у зв`язку з відсутністю відомостей про призначення платежу, а саме «аліментів». ОСОБА_1 будь - яких доказів на підтвердження того, що грошові перекази здійснені ним як сплата аліментів та з метою виконання обов`язку з утримання дитини суду не надано. 
Врахування під час розрахунку заборгованості зі сплати аліментів добровільної сплати аліментів в період часу зазначеного в заяві перерахування боржником аліментів на особистий рахунок його повнолітньої дитини у банківській установі належить до компетенції державного виконавця. 
Суд враховував відсутність заяв стягувача або заяви повнолітньої особи про отримання зазначених коштів в якості саме аліментів. Крім того, стягувачем у виконавчому провадженні є ОСОБА_3 , яка будь - яких грошових коштів на виконання рішення суду не отримувала. За таких обставин, скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Негуляєв М.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу ДВС Малової по неврахуванню сплачених боржником сум аліментів в розмірі 165 000 грн за період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно та зобов`язати врахувати зазначену суму при розрахунку заборгованості. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ні сімейним законодавством, ні Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено обов`язкової наявності заяв від стягувача та сина боржника про отримання коштів саме на рахунок власника аліментів, тобто повнолітнього сина стягувача. Зазначає про те, що чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у державного виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій. Отже вимагати від боржника надання квитанцій про сплату аліментів із зазначенням призначення платежу «аліменти» виконавець не мав права, тому така підстава відмови для перерахунку заборгованості як державним виконавцем так і судом є протиправною. Вказує на те, що суд не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про відсутність права скаржника сплачувати аліменти безпосередньо своєму сину. Вважає, що боржник цілком правомірно сплачував аліменти особисто сину на його банківський рахунок. Крім того, судом не надано оцінки недобросовісній поведінці стягувачки, на що в суді першої інстанції ї наполягав представник боржника. Зазначає, що саме боржник в цих правовідносинах повів себе розумно та порядно, самостійно сплачував аліменти на користь свого повнолітнього сина, а тому неврахування сум, які боржник сплатив в період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно, є несправедливим, а бездіяльність державного виконавця по неврахуванню цієї суми протиправною.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання учасники справи не з`явилися про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону ухвала в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 29 травня 2024 року і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років (а.с.32-34). 
На підставі вказаного рішення суду Ленінським районним судом м. Миколаєва 27 березня 2024 року видано виконавчий лист № 489/3913/24 (а.с.82). 
Постановами старшого державного виконавця Суворовського відділу ДВС Маловою Ю.В. від 07 травня 2025 року за заявою ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №489/3913/24, виданого 27 березня 2024 року, накладено арешт на кошти боржника (80, 84).
Також на підставі ч. 2 ст. 182, ст. 195 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та встановлено заборгованість у розмірі 32 972 грн., які направлені за адресою проживання, визначеною у виконавчому документі. Розмір заборгованості може бути змінений, якщо буде встановлено, що боржник за цей час працював, мав інші доходи або якщо боржник надасть документи, що підтверджують сплату аліментів. 
08 травня 2025 року у телефонній розмові боржника повідомлено про необхідність надати до відділу довідку про отриманий дохід починаючи з 29 травня 2024 року. 
11 травня 2025 року представник боржника - адвокат Негуляєв М.А. звернувся до Суворовського відділу ДВС із заявою про перерахунок заборгованості, до якої було додано платіжні квитанції про сплату загальної суми 165 000 грн на ім`я ОСОБА_2 без зазначення призначення платежів (а.с.87). 
16 травня 2025 року боржником надано довідку про доходи за період з січня 2024 року по березень 2025 року (а.с.97). 
19 травня 2025 року державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, сума якої за період з травня 2024 року по квітень 2025 рік складала 13 7944,19 грн та того ж дня було направлено на адресу боржника (а.с.77, 79).
Відмовляючи у задоволені скарги суд виходив з того, що стягувачем визначено ОСОБА_3 , натомість у квитанціях доданих до заяви отримувачем коштів зазначено ОСОБА_2 , а також не встановлено призначення перерахування коштів (аліменти), а відтак квитанції не можна вважати підтвердженням сплати аліментів на користь стягувача визначеного у виконавчому листі. Крім того, судом враховано відсутність заяв стягувача або заяви повнолітньої особи про отримання зазначених коштів в якості саме аліментів. 
Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон України № 1404-VIII)).
Частиною першою статті 18 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами, у передбачених законом випадках, на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (стаття 3 Закону України № 1404-VIII).
Статтею 15 Закону України № 1404-VIII визначено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач та боржник.
Згідно статті 74 Закону України № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.
За змістом частин третьої, четвертої статті 71 Закону України № 1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.
На сторони покладено обов`язок невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, тобто у випадку сплати аліментів обов`язок повідомити виконавця покладається не лише на боржника, а й на стягувача (частина четверта статті 19 Закону України № 1404-VIII).
Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підставою звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду на бездіяльність державного виконавця є безпідставне не зарахуванні коштів, сплачених ним, як аліменти, та неправильність розрахунку заборгованості.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи на ім`я сина боржника - ОСОБА_2 відкрито картковий рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк»
На підтвердження перерахування коштів боржником надано належним чином засвідченні копії квитанцій про сплату грошових коштів за період з 29 травня 2024 року до 12 квітня 2025 року щомісячно 15 000 грн на загальну суму 165 000 грн (а.с.51-56, 88-90, 135).
Водночас, судом встановлено, що будь-яких доказів на спростування мети сплати боржником вказаних коштів, як аліментів, ні стягувачем, ні державним виконавцем не надано. 
Отже, вказані обставини свідчать про наявність правових підстав для зарахування зазначених грошових коштів у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 та визначення дійсного стану розрахунку боржника перед стягувачем. 
Посилання суду на те, що квитанції про сплату грошових коштів є неналежними доказами, оскільки кошти зазначені в них, сплачені не стягувачу, а на картковий рахунок дитини, є необґрунтованими з огляду на те, що власником карткового рахунку, на який здійснювалося перерахування грошових коштів боржником є повнолітній син - ОСОБА_2 . 
Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 179 Сімейного кодексу України).
Оскільки власником карткового рахунку, на який здійснювалося перерахування грошових коштів боржником є син стягувача, будь-яких доказів на спростування мети сплати боржником вказаних коштів, як аліментів, ні стягувачем, ні державним виконавцем не надано, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зарахування сплачених коштів в рахунок заборгованості зі сплати аліментів, стягнутих на підставі рішення суду.
За таких обставин, ухвала суду на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу ДВС по неврахуванню сплачених боржником - ОСОБА_1 сум аліментів в розмірі 165 000 грн за період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно та зобов`язати врахувати зазначену суму при розрахунку заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цих вимог.
Ухвала суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу ДВС по ненаданню боржникові розміру заборгованості за виконавчим документом у виконавчому провадженні НОМЕР_2 та зобов`язати надати вихідні дані для розрахунку заборгованості з аліментів та розмір заборгованості не оскаржувалася, а відтак не була предметом апеляційного розгляду.
Що стосується судових витрат, то колегія виходила з наступного.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).
Згідно положень частини першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподіл судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (надання послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
В апеляційній скарзі представник скаржника - адвокат Негуляєв М.А. просив стягнути з Суворовського відділу ДВС 6 500 грн судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції про що також надано заяву про розподіл (стягнення) витрат на правничу допомогу адвоката.
На підтвердження вказаних витрат, адвокатом Негуляєвим М.А. додано копії наступних документів: Договір №16/2025 про надання правничої допомоги від 10 лютого 2025 року, Додаток №1 до Договору - вартість послуг адвоката (Прайс-лист) та Звіт №2 про надану правничу допомогу за Договором №16/2025 від 10 лютого 2025 року та ордер №1105482 від 18 травня 2025 року.
З договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2025 року вбачається, що він укладений між адвокатом Негуляєвим М.А. та ОСОБА_1 та за яким адвокат приймає на себе зобов`язання з надання правничої допомоги, зокрема, складає процесуальні документи відповідно до вимог процесуального законодавства України, надає усні та письмові консультації, роз`яснення, висновки та інші юридичні послуги. Представляє інтереси Клієнта у всіх судах України (розділ 2 Договору).
На підтвердження факту надання Клієнту правничої допомоги адвокат надає звіт про виконану роботу із детальним описом видів робіт та загальну вартість виконаної роботи (п.1.2. Договору).
Згідно п.4.2 Договору сторони погодили вартість наданих послуг Адвоката, які визначені в Додатку №1 (прайс-листі), який погоджений сторонами та є невід`ємною частиною Договору.
Оплата послуг адвоката проводиться протягом 10-ти банківських днів після набрання судовим рішенням законної сили в незалежності від результатів розгляду справи.
Згідно, наданого Звіту № 2 адвокатом Негуляєвим М.А. були надані наступні послуги: проаналізовано ухвалу суду; підготовлено апеляційну скаргу та заяву про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката. Загальна вартість наданих послуг становить 6 500 грн, а саме, 5000 грн - складання апеляційної скарги та 1500 грн - складання заяви про розподіл витрати на правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі № 910/7032/17.
Схожа позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 910/13060/21, у якій вказано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання сторін від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів юридичних осіб.
Відтак, питання розподілу судових витрат не є вимогою позову, яка направлена на захист порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що ЄСПЛ (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)) присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Застосовуючи критерій співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених як у частині четвертій статті 137 ЦПК України так і у частинах третій - п`ятій статті 141 ЦПК України.
Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, здійснивши правовий аналіз норм статей 137, 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21та постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 908/2702/21.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах третій - п`ятій статті 141 ЦПК України.
При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.
До подібного правового висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 12 січня 2023 року у справі № 908/2702/21.
Згідно статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За наслідком розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Негуляєва М.А. апеляційним судом було скасовано ухвалу суду в оскаржуваній частині та ухвалено нове судове рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката.
Заперечень щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять.
Водночас у постанові від 25 липня 2023 року (справа № 340/4492/22, провадження №К/990/12857/23) Верховний Суд сформулював правову позицію, за змістом якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу, однак не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.
Разом з тим, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи (аналіз ухвали суду першої інстанції складання апеляційної скарги та заяви про відшкодування судових витрат), принципи співмірності та розумності судових витрат, враховуючи складність виконаної адвокатом роботи, розмір гонорару, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого адвокатом часу, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає відшкодуванню на користь скаржника, оскільки зазначені витрати на професійну правничу допомогу є завищеним, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
За такого, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Суворовського відділу ДВС на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Негуляєвим Максимом Анатолійовичем -задовольнити.
Ухвалу Інгуського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малової Юлії Володимирівни по неврахуванню сплачених боржником - ОСОБА_1 сум аліментів в розмірі 165 000 грн за період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно та зобов`язати врахувати зазначену суму при розрахунку заборгованості - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малової Юлії Володимирівни по неврахуванню сплачених боржником - ОСОБА_1 сум аліментів в розмірі 165 000 грн за період з 29 травня 2024 року по квітень 2025 року включно та зобов`язати врахувати зазначену суму при розрахунку заборгованості.
Стягнути з Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (ЄДРП  ОУ 34906703) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 15 серпня 2025 року.