Номер провадження: 22-ц/813/1242/25 
Справа № 521/2190/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Карташов О.Ю.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
заявник – південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса)
представник заявника – Маковська Анжела Володимирівна
заінтересована особа – ОСОБА_1 
представник заінтересованої особи– Громадський Олексій Васильович
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Маковської Анжели Володимирівни, яка діє в інтересах Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2024 року, ухвалену у складі судді Гниличенко М.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за заявою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання,-
встановив:
Короткий зміст заяви.
20.02.2024 представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Маковська А.В. звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, якою просить суд поновити відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, а сааме постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року ВП № 51069714. Правовою підставою даної заяви є посилання на ст.433 ЦПК України та ст.12 Закону України «Про виконавче провадження».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2024 року у задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заінтересована особа ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а саме постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року ВП № 51069714 – відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щопредставник заявника, поданням заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання до суду цивільної юрисдикції, фактично повторно намагається переглянути обставини щодо пропущеного строку на пред`явлення постанови про стягнення з ОСОБА_1 судового збору від 19.05.2016 року, які були предметом спору при розгляді адміністративної справи № 420/8955/23, та по якій є постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року, яка набрала законної сили, та з огляду на принцип обов`язковості урахування (преюдиційність) судових рішень в адміністративному судочинстві, у задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник заявника звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасуватиухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27.03.2024 про відмову поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання – скасувати та прийняти у справі нове рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала що відповідає нормам матеріального та процесуального права, та вказана ухвала підлягає скасуванню.
Вказує, що 15.08.2016 вказане виконавче провадження передано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління в Одеській області та постанова про повернення виконавчого документу стягувачу винесена відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.10.2020 ВП № 60270421, про повернення виконавчого Відділом/Заявником стало відомо про вказані обставини вже під час розгляду судової справи.
Звертає увагу, що кошти виконавчого збору ОСОБА_1 відповідно до постанови про стягнення з боржника виконавчого збору – не сплачено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.03.2024 (справа №420/8955/23) відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року у справі № 420/8955/23
Станом на сьогоднішній день, рішення за наслідками розгляду вказаної вище касаційної скарги – не прийнято.
З урахування всього вищевикладеного, а також враховуючи поважність вказаних вище причин з яких Відділ/Заявник не звернувся з даною заявою раніше, та з метою повного та всебічного розгляду справи в касаційному порядку, та не скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 ВП № 51069174 з формальних причин, вважав за необхідне звернутися з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору ВП № №51069714 від 19.05.2016 винесена у відповідності до вимог чинного законодавства, яка після завершення виконавчого провадження № 51069714 та у відповідності до положень частини 3 статті 40 Закону була виділена в окреме виконавче провадження під № 60270421.
Враховуючи те, що боржником не сплачено виконавчий збір на виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП № №51069714 від 19.05.2016 на користь держави, відсутні правові підстави для визнання вказаної постанови такою, що не підлягає виконанню, на підставі того, як це обґрунтовує позивач у своєму позові по даній справі, що строк пред`явлення даної постанови закінчився, а також зазначене позбавляє права на звернення до суду з заявою щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Звертає увагу, що вказана постанова є чинною та не скасованою та ОСОБА_1 кошти виконавчого збору, відповідно постанови від 19.05.2016 ВП № 51069714, не сплачено. Строк оскарження даної постанови, з урахуванням вимог ст. 74 Закону, ст. 287 КАСУ – пропущено.
Також, ОСОБА_2 не була позбавлена права на самостійну сплату коштів виконавчого збору, відповідно до вказаної вище постанови, яка як вже зазначалося є чинною та не скасованою.
Позиція учасників у справі.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27.03.2024 року - залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу - залишити без змін.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду в судове засідання зявилась представник ОСОБА_3 , представник заявника просила справу слухати без її участі.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 , оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно ст.433 ЦПК України вбачається, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення.
Як вбачається із абзацу 2 частини 2 ст.433 ЦПК України заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення.
В даному випадку Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) заявлено вимоги щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а саме постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року ВП №51069714, з якої вбачається, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 12.05.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документу - виконавчого напису № 3913, виданого 10.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. про звернення стягнення на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 за рахунок коштів, отриманих від реалізації домоволодіння та земельної ділянки, задовольнити вимоги стягувача ЗАТ «Акціонерний Комерційний Банк Траст-Капітал» за загальною сумою заборгованості в розмірі 890088,41 доларів США та 220271,65 грн.
В резолютивній частині вказаної постанови зазначено про стягнення з боржника ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , виконавчий збір в розмірі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн. Копію постанови направити боржнику. Постанова набирає законної сили з моменту винесення. Постанова підлягає пред`явленню до виконання протягом строків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження»./а.с.9/
Місцем виконання постанови державного виконавця відповідно до статті 20 Закону України "Про виконавче провадження" є місце проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, що відноситься до Київського району м.Одеси.
Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 19 травня 2016 року у виконавчому провадженні № 51069714 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн. визнано такою, що не підлягає виконанню.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року у справі № 420/8955/23 залишено без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Представником заявника у заяві було зазначено, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано касаційну скаргу до Касаційного адміністративного суду від 21.12.2023 року.
Предметом розгляду Одеського окружного адміністративного суду та П`ятого апеляційного адміністративного суду було дослідження, встановлення обставин та надання правової оцінки саме вимогам щодо виконання постанови виконавчих органів та пропущення строків на пред`явлення виконавчого документа на виконання.
Зокрема, судом першої інстанції в постанові від 03.08.2023 року зроблено наступний висновок про те, що відповідач ВПВР ДДВС МЮУ, не звертаючи виконавчий документ до виконання протягом тривалого часу після його повернення, а саме починаючи з 21.10.2020 фактично відмовився від такого стягнення, отже відповідач втратив право на повторне пред`явлення до виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 у виконавчому провадженні № 51069714 через сплив строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у цій справі, де пропущений строк обраховується роками, суд першої інстанції визнав як іншу причину для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю.
Відповідно висновків суду апеляційної інстанції у постанові від 21.11.2023 року зазначено наступне.
На момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору у ВП № 51069714 від 19.05.2016, умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).
Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів - постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону №1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Згідно із частиною першою та другою статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Частиною четвертою статті 12 Закону №1404-VIII унормовано, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Згідно із пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Водночас, відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
У розмінні Закону №1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Суд першої інстанції виснував, що з аналізу статей 26, 45 Закону № 1404-VIII випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.
Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону №1404-VIII, зокрема закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, якщо виконавчий збір не стягнуто.
У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні, у тому числі урахуванням вимог щодо строку пред`явлення такого виконавчого документа до виконання.
У Розділі XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Так, за обставинами справи, виконавчий документ яким є постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 у виконавчому провадженні № 51069714 (а.с.13, т.1) повернута стягувачу 21.10.2020 (а.с.25,т.1) на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, а саме у зв`язку із відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення виконавчого збору.
Сторонами не заперечується, що в подальшому виконавчий документ про стягнення виконавчого збору від 19.05.2016 повторно не пред`являвся до виконання.
Між тим, відповідно до пункту 2 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.10.2020 стягувачу - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мiнiстерства юстиції України було роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 21.01.2021 .
Суд першої інстанції зазначив, що будь-яких причин не звернення виконавчого документа у строки зазначені у статті 12 Закону №1404-VIII відповідачем не наведено. Із заявами про поновлення строку звернення до виконання відповідач не звертався.
При цьому, апеляційним судом встановлено, що під час перебування виконавчого документа виконавчого напису № 3913 від 10.12.2007 на примусовому виконанні державним виконавцем не було здійснено фактичне стягнення суми боргу на користь стягувача.
Отже, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору саме в сумі 89 008,84 доларів США та 22 027,16 грн.
Підсумовуючи наведене колегія суддів констатує, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом у позивача був відсутній обов`язок щодо сплати виконавчого збору у зазначеній сумі.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, суд зазначає, що постанова апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.
Також, суд звертає увагу на постанову Великої палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц, про те, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Проте, правові висновки Верховного Суду, на які послався заявник, не можуть бути застосовані, оскільки не є релевантними для даної справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Поняття преюдиційність (преюдиціальність) судового рішення безпосередньо пов`язана з конституційними нормами про обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України) та важливістю таких ознак правосуддя як його авторитет та неупередженість (ч. 3 ст. 34 Конституції України).
До того ж, поняття преюдиційність судового рішення безпосередньо пов`язана з такими складовими верховенства права як: принцип правової (юридичної) визначеності, принцип легітимних очікувань, принцип процесуальної економії, принцип заборони зловживати процесуальними правами, принцип офіційності, а також з таким поняттям як стабільність судового рішення.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові ВС від 18 квітня 2018 р. у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили; суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судами різних ланок одного й того ж питання між тими ж сторонами.
З цього приводу також необхідно навести деякі висновки Європейського суду з прав людини «право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95, п. 61»; суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що представник заявника, поданням заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання до суду цивільної юрисдикції, фактично повторно намагається переглянути обставини щодо пропущеного строку на пред`явлення постанови про стягнення з ОСОБА_1 судового збору від 19.05.2016 року, які були предметом спору при розгляді адміністративної справи № 420/8955/23, та по якій є постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року, яка набрала законної сили, та з огляду на принцип обов`язковості урахування (преюдиційність) судових рішень в адміністративному судочинстві, у задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, слід відмовити.
При цьому суд роз`яснив заявнику, що у разі скасування рішення/постанови/, яке встановлює преюдицію, виникають підстави для перегляду за нововиявленими обставинами усіх тих рішень/постанов/, які цю преюдицію використали.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що заявником не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Посилання скаржника на те, що про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровни від 21.10.2020 року він дізнався тільки під час розгляду справи №420/8955/23 та поважність пропуску строку є повністю неспроможними та не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є одним із видів процесуальних строків, які передбачені статтею 120 ЦПК України.
За правилами ч. 1 статті 127 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. 
Підставою поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання є визнані судом поважні причини такого пропуску (ст. 433 ЦПК України). Зміст цих норм кореспондує з положеннями статті 12 Закону «Про виконавче провадження».
Тобто метою поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк з поважних причин. Питання поважності пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк. Поважними можна вважати причини, які не залежали від волі стягувача.
При цьому, вирішуючи питання визнання поважними причин пропуску строку, суд повинен з`ясувати причини пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Поважними за змістом вказаної норми процесуального права визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. 
Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним судом у його постановах та є усталеною.
Проте ані в своїй заяві, ані в своїй апеляційній скарзі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не навело жодної обставини, яка була об`єктивно непереборною та не залежала від його волевиявлення і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення дій з пред`явлення до виконання відповідного виконавчого документу. 
Фактично скаржник не надав будь яких доказів поважності пропущення вказаного строку.
Необізнаність скаржника про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровни від 21.10.2020 року, не є такою об`єктивно непереборною обставиною.
Більш того, обізнаність скаржника про указані обставини залежала виключно від його волевиявлення та від виконання ним добросовісно та у належний спосіб обов`язків, покладених на нього Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Слід зазначити, що скаржник є органом державної виконавчої служби, що входить до єдиної системи органів, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та який: 
- володіє певною самостійністю та автономією, проте є частиною єдиного механізму системи органів примусового виконання рішень, займає в цій системі своє місце і міцно пов`язаний з іншими її частинами; 
- складається з державних службовців, які перебувають в особливих правовідносинах з органом; 
- є одним з підрозділів системи примусового виконання рішень, скріплених єдністю цілей, заради досягнення яких утворені, і дисципліною, яку всі службовці зобов`язані дотримуватися;
- має владні правоспроможності (сукупність прав і обов`язків) певного змісту та обсягу.
Реалізація Південним межрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) своєї компетенції — це не тільки його право, а й обов`язок.
Так, згідно зі ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Згідно зі ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Правові висновки Верховного суду, на які послався скаржник, не можуть бути застосовані, оскільки не є релевантними для даної справи.
Окрім цього, як зазначив сам скаржник в своїй апеляційній скарзі, постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, строк на пред`явлення до виконання якої скаржник намагається поновити, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року у справі №420/8955/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року, визнано такою, що не підлягає виконанню. 
Слід зазначити, що визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, унеможливлює його пред`явлення до виконання та вчинення на його підставі будь-яких виконавчих дій, а тому поновити строк на його пред`явлення також неможливо.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Маковської Анжели Володимирівни, яка діє в інтересах Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 08 липня 2025 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         О.Ю. Карташов 

Ю.П. Лозко