ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/576/25 Справа № 214/4806/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг        
справа № 214/4806/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О. 
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»
відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А. В.у м. Кривому розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, 

УСТАНОВИВ:

В червні 2021 року АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, яке відповідно до ЖК України, Закону України «Про теплопостачання», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі – Правила № 630) зобов`язане здійснювати оплату за отриману послугу з централізованого опалення, відповідно до встановлених тарифів. 
Позивач, на виконання своїх зобов`язань, надав відповідачам послуги з централізованого опалення (далі – послугу), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач виконав свої зобов`язання, а відповідачі зобов`язані оплатити отримані послуги, однак внаслідок неналежного виконання споживачами своїх зобов`язань у них виникла заборгованість в розмірі основного боргу - 30 363,12 грн, інфляційні втрати - 2 199,86 грн та 3% річних - 1 268,47 грн, а всього 33 831,45 грн. 
Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів солідарно та вирішити питання про розподіл судових витрат по справі.
Заочним рішенням суду від 18 квітня 2022 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2017 року по 25 травня 2021 року в розмірі основного боргу - 30 363 грн 12 коп, інфляційні втрати - 2 199 грн 86 коп, 3% річних – 1 268 грн 47 коп, а загалом 33 831 грн 45 коп та з кожного окремо, в рівних частках, по 567 грн 50 коп в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Ухвалою суду від 13 червня 2024 року за заявою відповідача ОСОБА_2 скасовано заочне рішення суду від 18 квітня 2022 року. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість, що виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2017 року по 10 вересня 2019 року, у сумі 12 171 грн 13 коп, інфляційні втрати в сумі 2 199 грн 86 коп, 3% річних у сумі 1 268 грн 47 коп.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість, що виникла за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, м. Кривий Ріг, заборгованість, що виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 10 вересня 2019 року по 25 травня 2021 року, у сумі 18 191 грн 99 коп.
Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму 2 270 грн, тобто по 567 грн 50 коп, з кожного.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду першої та відмову в задоволенні позовних вимог позивача до нього, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зауважує на тому, що спірне житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не приватизоване, перебуває у комунальній власності територіальної громади Саксаганського району м. Кривого Рогу, а отже, норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», лише яким керувався суд, є колізійними до норм права, якими врегульовано правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Так, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання в ч. 1 ст. 7 визначено, що за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Відповідно до абзацу першого ст. 3 Житлового кодексу України (далі – ЖК України), житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Згідно ст. 2 ЖК України, завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин . За приписами ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу України лише члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним , користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Апелянт зазначає, що з лютого 1998 року він втратив статус члена сім`ї головного наймача неприватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та створив свою сім`ю, з якою і проживає за адресою: АДРЕСА_2 що свідчить про те, що не у спірний період, ні наразі він не має доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про сплату комунальних послуг на утримання якої АТ «Криворізька теплоцентраль» подано позов. За наведених обставин та з урахуванням приписів ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу України, апеллянт вважає, що не має ні прав, ні обов`язків, що випливають з договору найму жилого приміщення – неприватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Той факт, що апелянт не мав та не має доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про сплату комунальних послуг на утримання якої АТ «Криворізька теплоцентраль» в даній справі підтверджується Актом від 11 лютого 2011 року про непроживання за адресою, складений за участі головного наймача неприватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та сусідів, посвідчений підписом та печаткою майстра КП ЖЕО № 35; Довідкою № 22 від 03 червня 2012 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб щодо проживання апеллянта за адресою АДРЕСА_2 ; Довідка № 108 від 10 травня 2024 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб щодо мого проживання за адресою АДРЕСА_2 ; Актом про проживання за адресою АДРЕСА_2 , який складений сусідами та посвідчений Головою і бухгалтером ОК ЖБК «Рассвет-37».
Застосована судом першої інстанції норма ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої дієздатні особи, які зареєстровані безвідносно до факту проживання у житлі споживача несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, суперечить положенням ст. 815 та ст. 816 ЦК України, де обов`язок з оплати комунальних послуг покладається лише на наймача. Оскільки рішення суду не містить відомостей щодо наймача у спірному житловому приміщенні комунальної власності, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення даної справи.
Також апелянт посилається на те, що ухвалою суду першої інстанції від 15 липня 2024 року, перед ухваленням рішення в цій справі, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю. При цьому зазначив, що «стосовно повернення безпідставно стягнутих за виконавчим листом коштів відповідачу ОСОБА_2 , суд вважає вказану вимогу передчасною, оскільки судове провадження по вказаній справі триває та остаточне рішення у справі судом не ухвалено». На думку апелянта зазначене процесуальне рішення в частині відмови в поверненні стягнутих на підставі скасованого заочного рішення грошових коштів є незаконним. Такий висновок гранується на тому, що стягнення, яке відбулося, не є забезпеченням позовних вимог, а отже відсутні підстави для висновків про передчасність повернення. Крім того, підстава, на якій грошові кошти були стягнуті, відпала із скасуванням заочного рішення по справі. Ухвала від 15 липня 2024 року не була оскаржена апелянтом окремо від рішення суду. Проте апеллянт зазначає, що наведені обставини зазначаються в цій апеляційній скарзі через те, що суд першої інстанції, встановивши факт стягнення грошових коштів на користь позивача до ухвалення рішення по справі, свідомо стягнув їх з апелянта повторно, а не закрив провадження в цій справі за відсутності предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Отже, повторно стягуючи на користь позивача вже стягнуті 7 183,56 грн та 1 218,35 грн на користь приватного виконавця витрати виконавчого провадження, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні навів висновки, які не відповідають обставинам справи.
Крім того апелянт посилається на те, що 12 травня 2024 року ним було подано заяву від 12 травня 2024 року у справу № 214/4806/21, провадження 2/214/2350/22 про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, однак жодного процесуального рішення з приводу порушенного апелянтом питання судом першої інстанції не було ухвалено, матеріали справи для ознайомлення не надані, доступ до всіх наявних в електронній справі матеріалів не було отримано що свідчить про те, що суд першої інстанції своїми діями незаконно позбавив апелянта права на захист, всупереч положенням ЦПК України, Конституції України та приписів Європейського суду з прав людини.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, згідно інформації з Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» як постачальником теплової енергії для потреб опалення за вказаною адресою.
АТ «Криворізька теплоцентраль» є теплопостачальною організацією у розумінні ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» як суб`єкт господарської діяльності, який має у користуванні теплогенеруюче обладнання та постачає теплову енергію населенню м. Кривого Рогу.
Відповідачі не виконували свої грошові зобов`язання щодо оплати за надані послуги внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2017 року по 25 травня 2021 року в розмірі основного боргу – 30 363 грн 12 коп, на які позивачем нараховано інфляційні втрати в сумі 2 199 грн 86 коп та 3% річних в сумі 1 268 грн 47 коп.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає солідарному стягненню з відповідачів у судовому порядку.
Крім того, оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України та погодився з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат, 3% річних та пені.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 108 ЦК України, ПАТ «Криворізька теплоцентраль» є правонаступником ДП «Криворізька теплоцентраль».  
В результаті проведення державної реєстрації змін до Статуту ПАТ «Криворізька теплоцентраль», що пов`язані зі зміною типу товариства у відповідності до ЗУ «Про акціонерні товариства», змінено найменування товариства на Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», про що 14 травня 2018 року внесені дані до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідачами не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачам надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідачів оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку – нести відповідальність в порядку, встановленому законом. 
Відповідна правова позиція є сталою в судовій практиці та сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, провадження № 61-11107св18, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, провадження № 61-26204св18, від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18, тощо).
Правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню та постачанню теплової енергії, врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі – Закон № 2189-VIII), Законом України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року № 2633-IV (далі – Закон № 2633-IV) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі – Правила), чинними на момент виникнення правовідносин (утрата чинності 01 травня 2022 року).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII).
Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (частина третя статті 9 Закону № 2189-VIII).
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону № 2633-IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (пункт 20 Правил).
Згідно пункту 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Крім того, пунктами 31, 32 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 установлено, що вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а для багатоквартирних будинків, обладнаних системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. Плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.
Згідно пунктів 35-37 Правил № 830, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.
Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.
Докази звернення відповідачів в установленому законодавством порядку з претензіями щодо порушення порядку надання житлово-комунальних послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей та перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим у матеріалах справи відсутні.
Разом з тим, згідно з наданим до суду розрахунком, сума боргу по оплаті за постачання теплової енергії до квартири АДРЕСА_3 за період з 01 листопада 2017 року по 25 травня 2021 року становить 30 363,12 грн. (а.с. 4).
Доказів на спростовування зазначеного не надано, заперечень чи контррозрахунку указаної заборгованості відповідачами не заявлено.
Статтею 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_4 , а тому зобов`язані нести витрати по її утриманню, з моменту реєстарції в квартирі.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за опалення, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що він не проживає у спірній квартирі, оскільки він зареєстрований у спірній квартирі, документально не звертався до АТ «Криворізька теплоцентраль» про непроживання у спірній квартирі згідно до приписів Закону України «Про житлово-комунальні послуги», таким чином він не звільнений від обов`язку щодо сплати наданих позивачем комунальних послуг, які надаються безперервно АТ «Криворізька теплоцентраль».
Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.
Відповідач ОСОБА_2 з 15 липня 1998 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17), що ним не заперечується, а тому він має нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, зокрема, з оплати послуг постачання теплової енергії. 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до власного тлумачення апелянтом норм матеріального права, оскільки частиною третьою статті дев`ятої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII чітко визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
До того ж відповідно п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати виконавців комунальних послуг про зміну власника житла та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача.
Отже, відповідно до зазначених норм, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.
При цьому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги апелянта про те, що повторно стягуючи на користь позивача вже стягнуті 7 183,56 грн та 1 218,35 грн на користь приватного виконавця витрати виконавчого провадження, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні навів висновки, які не відповідають обставинам справи, оскільки кошти, сплачені апелянтом на виконання скасованого заочного рішення мають бути враховані при виконанні даного оскаржуваного рішення.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що 15 вересня 2024 року, після ухвалення оскаржуваного рішення відповідач ОСОБА_4 померла, з відповіді на запит Дніпровського апеляційного суду від Сьомої криворізької державної нотаріальної контори надійшла відповідь про те, що згідно матеріалів Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, станом на 26 травня 2025 року, не містить даних щодо звернення будь-кого зі спадкоємців померлої ОСОБА_4 , спадкова справа не заводилась. Крім того, додано Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) № 81298441 від 26 травня 2025 року про відсутність інформації у Спадковому реєстрі.
У зв`язку з тим, що у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення, відсутні підстави і для відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , яка померла після ухвалення оскаржуваного рішення і пісял смерті якої спрадщина прийнята не була.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 05 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: