П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 липня 2025 року                                                                                        м. Київ
 
                                                                                                          Справа № 761/6167/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/10886/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                   судді-доповідача:                 Соколової В.В.                                                                     суддів:                                              Желепи О.В., Поліщук Н.В.
                                    за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Савчук Ю.Н. 24 березня 2025 року в м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання дитини та відкликання судового наказу, 
 
В С Т А Н О В И В
 
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив звільнити його від стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу виданого Шевченківським районним судом міста Києва від 11 квітня 2014 року та стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Відкликати судовий наказ, виданий Шевченківським районним судом міста Києва від 11 квітня 2014 року у справі 761/8166/14-ц.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що спільний син позивача та відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом із батьком - ОСОБА_2 та перебуває на його повному утриманні. Позивач стверджує, що відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, що є підставою для звільнення позивача від сплати аліментів та стягнення аліментів з відповідача на користь позивача.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання дитини та відкликання судового наказу - задоволено частково.
Звільнено ОСОБА_2 від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих з нього на користь матері дитини - ОСОБА_4 судовим наказом виданим Шевченківським районним судом міста Києва від 11 квітня 2014 року у справі №761/8166/14-ц (2-н/761/345/2014) починаючи з 12 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків та не більше 10 прожиткових мінімумів для кожної дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати подання даної позовної заяви, а саме, з 12 лютого 2025 року, до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні позовних вимог щодо відкликання судового наказу, виданого Шевченківським районним судом міста Києва від 11 квітня 2014 року у справі №761/8166/14 (№2-н/761/345/2014), яким стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_5 на малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 18 березня 2014 року до досягнення дитиною повноліття - відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду мотивовано тим, що обставини, які виникли після постановлення судового наказу Шевченківським районним судом міста Києва від 11 квітня 2014 року , а саме проживання дитини разом з батьком, а також фактичне не проживання дитини з матір`ю мають істотне значення та є підставою, яка вказує на необхідність звільнення платника аліментів від подальшої сплати таких періодичних платежів, адже у такому випадку, той з батьків із ким проживає дитина набуває право на отримання аліментів, а в іншого з батьків таке право припиняється, що відповідає встановленому статті 141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків стосовно своєї дитини.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідача з дня звернення до суду з даним позовом, а також про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, а тому позов підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про відкликання судового наказу від 11.04.2014 року, то суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду із позовною заявою, розгляд якої відбувається в спрощеному позовному провадженні. Рішенням суду про звільнення від сплати аліментів фактично скасовується рішення суду про їх стягнення, а відтак, вказане рішення суду після набранням ним законної сили, буде підставою для закінчення виконавчого провадження. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про відкликання судового наказу від 11 квітня 2014 року у справі №761/8166/14-ц не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а тому у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити.
 
Не погодилася із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог відповідач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судом було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Представник зазначає, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи, що позбавило її можливості надати свої пояснення.
Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи, оскільки при ухваленні оскаржуваного рішення суд посилався на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, відповідно до якого місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 визначено разом з батьком.  Проте вказаним рішенням також було встановлено, що на момент розгляду справи неповнолітній   ОСОБА_3 проживав з бабусею, яка і займалась його вихованням та утриманням, що не заперечувалося відповідачем ОСОБА_1 .. При розгляді даної справи не було досліджено хто саме зареєстрований та проживає за адресою бабусі.
Відповідач займається сином, підтримує з ним постійне спілкування, приймає участь у вихованні, надає постійну матеріальну підтримку, та в цьому їй також допомагає її матір, яка проживає разом з дитиною. Проживання дитини з бабусею підтверджується актом обстеження умов проживання від 16 січня 2025 року, відповіддю від 24 січня 2025 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2», характеристикою зі школи. Натомість суд зробив хибні висновки, що дитини проживає з батьком.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Рубля О.С. підтримала апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній та просила її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
 
В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, щодо його належного повідомлення про судовий розгляд справи. А тому вказане питання підлягає вирішенню першочергово.
 З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 17 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 24  березня 2025 року о 10.00 годин. /а.с.33-34/
18 лютого 2025 року судом були сформовані судові повідомлення учасникам справи про призначений розгляд справи. Адресою відповідача  визначено  АДРЕСА_1 , що є зареєстрованим місцем її проживання, перевірка якого була здійснена судом /а.с.32, 35-36/
За даними поштового відділення відправлена судом поштова кореспонденція 24 лютого 2025 року не була вручена ОСОБА_1 та була повернута поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». /а.с.37/ 
 
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.ч.1, 3 ст. 131 ЦПК України).
 
Враховуючи наведені норми процесуального права відповідач вважається належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції.
А отже оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з додержання норм процесуального права, щодо належного повідомлення відповідача, ці доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому колегія суддів приходить до висновку про  відсутність обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового судового рішення.
 
По суті спору  апеляційної інстанції  встановлені, та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.
Позивач ОСОБА_6 та відповідач  ОСОБА_1 (шлюбне прізвище ОСОБА_5 ) є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 17 липня 2012 року. /а.с.14/
З медичного висновку №275 від 12 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено захворювання: Двобічне зменшення слухової функції сенсо-неврального характеру, двобічна туговухість. /а.с.18/
Згідно з посвідченням дитини з інвалідністю Серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 призначена соціальна допомога до 18 років та законним представником ОСОБА_3 визначено ОСОБА_2 /а.с.19-20/
Судовим наказом від 11 квітня 2014 року, виданим Шевченківським районним судом міста Києва у справі 761/8166/14-ц (№2-н/761/345/2014), із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 18 березня 2014 року до досягнення дитиною повноліття /а.с.23/
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 19 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2 з виконання зазначеного судового наказу /а.с. 24/.
Згідно з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року у справі № 761/40709/23, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із батьком - ОСОБА_2 . Вказаним рішенням суду було встановлено, що станом на момент розгляду справи ОСОБА_3 проживав з бабусею ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .,/а.с.25-29/.
Неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.17/
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1 /а.с.22/.
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.9-11,13/
В Акті ЖЕД № 3 від 07 січня 2025 року щодо проживання осіб, засвідчено що за адресою: АДРЕСА_2 разом проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.21/.
 
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно зі ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерелом походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Положеннями ч. 2 ст. 188 СК України визначено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
 
В силу ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частинами 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
 
З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю. 
Судовим рішенням у справі між батьками встановлено, що неповнолітній  ОСОБА_3 станом на листопад 2024 рік  проживав разом з бабусею ОСОБА_7 , але цим рішенням визначеному місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_2 ..
Суд першої інстанції вірно вказав на відсутність доказів на підтвердження проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з відповідачем. При цьому слід звернути увагу на те, що судовим рішенням у іншій справі встановлено, що дитина не проживає з матір`ю, а за бажанням відвідує матір за місцем її проживання.
Фактичне проживання сина разом із батьком підтверджується також підтверджується матеріалами справи, доказів на спростування цих обставини стороною відповідача представлено не було.
При цьому за судовим наказом від 11 квітня 2014 року, який перебуває на примусовому виконанні, продовжується здійснення нарахування заборгованості зі сплати аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .. 
На підставі встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміна фактичних обставин після видання судового наказу, а саме визначення місця проживання дитини з іншим з батьків (позивачем ОСОБА_2 ) та фактичне проживання з ним, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти (відповідач ОСОБА_8 ), є тією істотною обставиною, яка в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України є підставою для звільнення від сплати аліментів. Судом визначена дата звільнення позивача  від сплати аліментів починаючи з 12 лютого 2025 року, що є датою звернення до суду з позовом, що вбачається обґрунтованим і доводами апеляційної скарги не спростовується.
 За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Колегія суддів вважає, що обставини, які виникли після постановлення судового наказу Шевченківським районним судом міста Києва від 11 квітня 2014 року, а саме проживання дитини разом з батьком мають істотне значення та є підставою, яка вказує на необхідність звільнення платника аліментів від подальшої сплати таких періодичних платежів, адже у такому випадку, той з батьків із ким проживає дитина набуває право на отримання аліментів, а в іншого з батьків таке право припиняється, що відповідає встановленому статті 141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків стосовно своєї дитини.
Колегія суддів відхиляє доходи відповідача відносно того, що вона займається сином, підтримує з ним постійне спілкування, приймає участь у вихованні, надає постійну матеріальну допомогу, піклується про його здоров`я, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин нею надано не було. 
Врахувавши наведені вище положення законодавства, та встановивши, що дитина проживає разом із позивачем, та між сторонами не досягнуто згоди щодо участі в утриманні дитини, суд першої інстанції враховуючи інтереси та потреби дитини, зробив правильний висновок про звільнення позивача від сплати аліментів  на користь відповідача.
Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, а тому позов підлягає задоволенню.
 
Таким чином, відповідач оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не навела обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції, зокрема доказів, які б свідчили про проживання дитини разом з нею та доказів забезпечення усіх потреб дитини.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
 
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 О.В. Желепа
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук
 
Повний текст постанови складений 30 липня 2025 року