ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 489/3395/23
провадження № 51-1412км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                       
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
представників потерпілого                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_7 ,
потерпілого                                                  ОСОБА_8 ,
захисника                                                      ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги представників потерпілого ОСОБА_8 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року й ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
 
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, 
уродженця м. Миколаєва,
раніше не судимого,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Обставини, установлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень
 
Ленінський районний суд м. Миколаєва вироком від 29 травня 2024 року визнав винуватим ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
 
На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_10  від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і поклав на нього низку обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
 
Зарахував ОСОБА_10 у строк покарання строк попереднього ув`язнення із 14 по 15 червня 2023 року.
 
Вирішив питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
 
За обставин, визнаних місцевим судом доведеними та викладених у вироку цього суду, ОСОБА_10 05 серпня 2014 року близько 19:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у громадському місці, а саме біля хвіртки будинку АДРЕСА_1 грубо порушуючи громадський порядок, висловлювався нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які тривалий час стукали по хвіртці до його будинку з метою спілкування на релігійну тему.
 
ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , не дивлячись на те, що ОСОБА_10 неодноразово відмовляв їм у спілкуванні, повідомили останньому, що є членами релігійної організації «Свідки Єгови», і намагалися пояснити мету свого візиту.
 
ОСОБА_10 , продовжуючи грубо порушувати громадський порядок, висловлював на адресу ОСОБА_8 і ОСОБА_11 образливі репліки із застосуванням нецензурної лайки, при цьому вирвав з рук ОСОБА_8 релігійний буклет, тим самим принизив почуття власної гідності потерпілих.
 
ОСОБА_8 та ОСОБА_11 намагалися продовжити розмову та владнати конфлікт, однак ОСОБА_10 , не припиняючи свої хуліганські дії, проявляючи явну неповагу до суспільства, до існуючих правил і норм поведінки, голосно ображав потерпілих та погрожував їм фізичною розправою, а саме висловлював погрози, що візьме рушницю і застрелить їх. ОСОБА_8 та ОСОБА_11 після погроз, з метою припинення хуліганських дій, почали відходити від двору, розташованого за вказаною вище адресою, у напрямку вул. 2-ї Поздовжньої у м. Миколаєві.
 
У цей час ОСОБА_10 , продовжуючи протиправні хуліганські дії, зайшов до свого будинку, узяв заздалегідь підготовлену для нанесення тілесних ушкоджень пружинно-поршневу пневматичну гвинтівку моделі «Hatsan mod.70» калібру 4,5 мм, вийшов на вулицю АДРЕСА_2 та, проявивши особливу зухвалість і явну неповагу до суспільства, здійснив постріл із цієї гвинтівки у бік потерпілих, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_8 легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
 
Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 296 КК і визнав доведеною вину останнього в хуліганстві, тобто в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, заздалегідь підготовленого для заподіяння тілесних ушкоджень.
 
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6  залишив без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року стосовно ОСОБА_10 , засудженого за ч. 4 ст. 296 КК, - без змін.

 
Вимоги й доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
У касаційних скаргах представники потерпілого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, - ч. 2 ст. 161 КК, просять змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і кваліфікувати дії ОСОБА_10 як умисна образа почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями й прямим обмеженням прав громадян за ознакою релігійних переконань, які поєднані з насильством та призначити засудженому покарання у межах санкції цієї статті.
 
Автори скарг стверджують, що місцевий суд не взяв до уваги доказів спрямованості дій засудженого через релігійну нетерпимість,  бажання образити почуття потерпілих у зв`язку з їх релігійною належністю та обмежити їх релігійну діяльність.
 
На думку касаторів, дискримінаційний мотив дій ОСОБА_10 підтверджується дослідженими в суді показаннями потерпілих та його самого, які суди не проаналізували.
 
Наполягають, що суд не надав жодної оцінки використанню засудженим слова «секта» на адресу потерпілих, що у свою чергу вказує саме на його релігійне упередження, та висновку релігієзнавчої експертизи, затвердженої вченою радою відділення релігієзнавства Інституту філософії імені Г. С. Сковороди Національної академії наук України від 31 січня 2014 року, щодо терміна «секта».
 
Звертають увагу на порушення судами вимог ст. 9 Кримінального процесуального кодексу (далі-КПК) щодо незастосування практики Європейського суду з прав людини та міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
 
Як уважають представники потерпілого, без належної оцінки суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_10 учинив кримінальне правопорушення під час виконання потерпілими їхньої релігійної діяльності й він сам визнав, що його метою було її зупинити.
 
Підкреслюють, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та в супереч вимогам статей 370, 419 КПК не  дав на них відповідей, залишивши поза увагою порушення, допущені судом першої інстанції.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Потерпілий та його представники підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити.
 
Захисник та прокурор заперечували проти задоволення касаційних скарг.
 
Мотиви Суду 
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.
 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
За нормами ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
 
Приписами ч. 2 ст. 433 КПК установлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Доводи представників потерпілого фактично зводяться до оспорювання кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК, неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду обставинам справи, недотримання судами вимог ст. 94, 370 КПК, а судом апеляційної інстанції й приписів ст. 419 КПК.
 
Насамперед слід зауважити, що касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це порушують питання в касаційних скаргах представники потерпілого.
 
Натомість з огляду на положення ч. 1 ст. 409 КПК саме суд апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку законність та обґрунтованість судового рішення місцевого суду і надає сторонам кримінального провадження можливість перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.
 
Як неодноразово наголошував касаційний суд, апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.
Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
 
За приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду має бути наведено належні й достатні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції має бути зазначено підстави, з яких цю скаргу визнано необґрунтованою. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення. 
 
Зокрема, ураховуючи наведені вище норми законодавства, апеляційний суд зобов`язаний дати вичерпну відповідь на доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів із точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, якими він керувався під час постановлення ухвали.
 
Суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався та належним чином не перевірив доводів представника потерпілого, викладених у поданій апеляційній скарзі.
 
Використання апеляційним судом загальних формулювань суду першої інстанції не свідчить про ретельність та ґрунтовність оскаржуваної ухвали.
 
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Водночас положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Згідно з положеннями ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його скоєння.
 
Хоч суд і не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання, міра, до якої він має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від його характеру, разом із тим прийняття обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
 
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження касаційний суд установив, що апеляційний суд залишив без відповіді доводи апеляційної скарги представника і не оцінив показання потерпілих та засудженого, які можуть вплинути на висновки про законність рішень, зокрема: 
 
·        що саме здійснення релігійної діяльності потерпілими передувало вчиненню правопорушення, що, на думку автора скарги, свідчить про обізнаність засудженого про їх приналежність до певної релігійної організації й про подальшу направленість його дій на порушення рівноправності громадян залежно від їх релігійної належності та переконань;
·        показання потерпілих, що вони не заходили у будинок чи на подвір`я ОСОБА_10 , він сам вийшов і окликнув їх та дізнавшись, що вони здійснюють релігійну діяльність, вирвав з рук одного з них буклет релігійної організації, зім`яв його і викинув, що, як уважає автор скарги, свідчить про негативне ставлення засудженого до членів такої організації;
·        твердження потерпілих та їх представника про те, що правопорушення було вчинено з релігійних переконань, оскільки ОСОБА_10 висловлював на адресу потерпілих образливі слова, пов`язані з їх релігійною діяльністю та лаявся у їх бік, що підтверджує виокремлення потерпілих як інших й ненависть до таких і відповідний мотив дій;
·        показання потерпілих про погрози та вистріл засудженого у їх бік для припинення їх релігійної діяльності, а також показання засудженого у цьому контексті про спрямованість його дій на припинення проповідування, що він не вчинив би таких дій, коли б потерпілі були представниками інших органів чи організацій.
 
Зі змісту оскаржуваної ухвали видно, що апеляційний суд, хоч і виклав доводи представника потерпілого, наведені в апеляційній скарзі, втім не розкрив їх змісту достатньою мірою та, залишаючи скарги без задоволення, не зазначив мотивованих підстав, з яких їх визнано необґрунтованими. 
 
Крім того, аналізу всіх доказів, із наданням їм належної оцінки, відповідно до ст. 94 КПК, на які посилався представник потерпілого в апеляційній скарзі, їх спростування, судове рішення також не містить.
 
Як убачається із судових рішень, суттєві фактичні обставини, які містяться у показаннях потерпілих та засудженого ОСОБА_10 і які були надані у судовому засіданні, викладено неповно, зокрема щодо обставин, на які посилаються представники потерпілого, що підтверджується не лише доводами, викладеними у касаційних скаргах, а й технічним записом судового засідання.
 
До того ж, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, кваліфікація кримінального правопорушення полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак кримінального правопорушення, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, й у формулюванні висновку про їх відповідність. За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень є встановленням на підставі доведеного кримінальними процесуальними засобами факту вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності та його наслідків, точної відповідності ознак вчиненого діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними кримінально-правовими нормами у статтях КК. 
 
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами, з урахуванням особливостей вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. При цьому суд має виходити з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати характер і спосіб його вчинення, спрямованість протиправного впливу, причини протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. 
 
Поза розумним сумнівом має бути доведено кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
 
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що судом апеляційної інстанції допущено істотне порушення вимог КПК, яке потягло за собою передчасний висновок про правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
 
Оскільки апеляційний суд допустив порушення вимог статей 370, 419 КПК, а оцінка доводів представників потерпілого, що могли вплинути на законність прийнятого рішення, та оцінка фактичних обставин, повідомлених у суді першої чи другої інстанції потерпілими та засудженим, їх достовірність належать до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд позбавлений можливості прийняти рішення по суті доводів касаційних скарг.
 
Отже, касаційні скарги представників потерпілого підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі пунктів 1 і 2 ч. 1 ст.  438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене у цьому рішенні, надати належну оцінку показанням засудженого та потерпілих, перевірити їх достовірність у повному обсязі, дати відповідь на доводи апеляційної скарги, підтвердити або спростувати їх, розглянути, з урахуванням приписів ст. 337 КПК, викладу фактичних обставин в обвинуваченні та сталої судової практики можливість перекваліфікації дій ОСОБА_10 на ч. 2 ст. 161 КК і ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване судове рішення.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу представників потерпілого  ОСОБА_8 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                         ОСОБА_3