ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5604/23  Номер провадження 22-ц/814/2695/25	Головуючий у 1-й інстанції Сініцин Е.М.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І. при секретарі судового засідання: Буйновій О.П.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , Керівника Полтавської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди,-  
                                             В С Т А Н О В И В: 
В червні 2023 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, про стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовував тим що, 28 жовтня 2016 року о 10 год. 00 хв. ОСОБА_2 був затриманий в порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016170240001907 передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України (умисне вбивство двох або більше осіб). В цей же день повідомлено про підозру. 29 жовтня 2016 року слідчим суддею Лубенського міськрайонного суду Полтавської області відносно ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів Лубенського міськрайонного суду Полтавської області та застосовувався і продовжувався Ленінським районним судом м. Полтави 26.12.2016 р., 22.02.2017 р., 24.03.2017 р., 21.06.2017 р., 11.08.2017 р., 04.11.2017 р., 30.11.2017 р., 26.01.2018 р., 22.03.2018 р., 02.05.2018 р., 19.06.2018 р., 10.08.2018 р., 02.10.2018 р., 15.11.2018 р., 18.12.2018 р., 12.02.2019 р., 21.03.2019 р., 16.04.2019 р., 11.06.2019 p., 05.07.2019 p., 12.09.2019 p., 29.10.2019 р., 19.12.2019 р., 23.01.2020 р., 19.03.2020 р., 13.05.2020 р., 18.06.2020 р., 14.07.2020 р., 25.08.2020 р., 07.10.2020 р., 04.12.2020 р., 25.01.2021 р. (всього 32 рази).
17 листопада 2016 року досудове розслідування кримінального провадження за №12016170240001907 передано до СУ ГУНП в Полтавській області, під процесуальне керівництво прокурорів відділу прокуратури Полтавської області.
18 квітня 2017 року Позивачу повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.185 КК України, відомості про яке 18.04.2017 р. внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017170000000174. В цей же день постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області кримінальні провадження об`єднані в одне, і присвоєно єдиний номер - № 12016170240001907.
27 квітня 2017 року після завершення досудового розслідування обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_2 було направлено до Ленінського районного суду м. Полтави для розгляду по суті.
26 лютого 2021 року, під час судового розгляду в суді першої інстанції, встановивши недостатність доказів винуватості ОСОБА_2 в умисному вбивстві трьох осіб старшим прокурором групи прокурорів Полтавської обласної прокуратури обвинувачення ОСОБА_2 із п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України (умисне вбивство двох або більше осіб) було змінено на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень двом особам, тобто за ч. 1 ст. 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння). В частині викрадення чужого майна (крадіжки), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України обвинувачення залишилось незмінним.
01 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава по справі №539/1098/17 Позивачу змінено запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт у нічний час, де було встановлено заборону покидати місце постійного проживання із 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступного дня, а також покладено обов`язки з`являтись за викликом до суду, не виїжджати за межі Полтавської області та уникати спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.
20 грудня 2021 року вироком колегії суддів Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_2 визнаний невинуватим та виправданий за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 185 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.03.2022 в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Полтава від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_2 відмовлено, а апеляційну скаргу разом з додатками повернуто прокурору.
Таким чином виправдувальний вирок від 20.12.2021 року стосовно ОСОБА_2 з дня ухвалення апеляційним судом 14.03.2022 року свого рішення про повернення апеляційної скарги прокурору набрав законної сили.
Отже, в рамках вищезазначеного кримінального провадження ОСОБА_2 був незаконно затриманий і незаконно позбавлений свободи, утримуючись під вартою із 28.10.2016 року по 01.03.2021 року, що становить: 4 роки 4 місяці (52 місяці) і 3 дні.
При цьому з 01.03.2021 року і до 20.12.2021 року протягом ще дев`яти місяців і дев`ятнадцяти днів ОСОБА_2 перебував під судом і запобіжним заходом, тобто був обтяжений численними обмеженнями та процесуальними обов`язками.
А всього Позивач перебував під слідством і судом шістдесят один місяць і двадцять два дні, що є суттєво тривалим часовим проміжком.
Відразу після затримання ОСОБА_2 керівники поліції на регіональному телебаченні у новинах прозвітували про розкриття страшного злочину повідомивши інформацію про затриманого, особу якого можна було ідентифікувати з відео телепередачі.
За час досудового розслідування із позивачем проводились велика кількість слідчих розшукових дій, в яких він вимушений був надавати покази і пояснення, у нього відбирались біологічні зразки (кров, слина, мазки із статевого органу тощо) для проведення судових експертиз, він вимушений був приймати участь у слідчих експериментах, у його помешканні проводились обшуки, вилучались його особисті речі, він був відрізаний від своїх рідних і близьких.
Всі його наміри донести, що він цього не робив не сприймались та відкидались і, навіть сприймались як цинічними, а метою досудового розслідування були збір доказів виключно його винуватості.
Позивача звинувачували у злочинах, які він не вчиняв, а покарання передбачало довічне позбавлення волі.
Зокрема Позивач більше п`яти років, а саме протягом 61 місяця і 22 днів зазнавав фізичних і моральних травм, душевних і психічних страждань, пов`язаних безпосередньо із перебуванням у неволі, несправедливим у його сприйнятті позбавленням прав і свобод, повної відсутності нормального харчування, належних умов проживання і відпочинку, цілодобового фізичного і психологічного тиску від перебування у антисуспільному середовищі, в антисанітарних умовах, обмеженому просторі і постійному усвідомленні, що це вже до кінця його життя.
Особливо руйнувало психіку та моральний стан ОСОБА_2 розуміння того, що за вбивство трьох осіб йому загрожувало виключно довічне позбавлення волі і він протягом всього тримання під вартою, де час спливає надто повільно цілодобово усвідомлював, що ніколи більше в житті не побачить свободи, своїх рідних і близьких, що завдавало йому особливого душевного болю і травм.
Зокрема, 27 квітня 2017 року, коли обвинувальний акт відносно Позивача надійшов до Ленінського районного суду м. Полтави закінчився строк тримання його під вартою, але ОСОБА_2 звільнений не був. Захистом прямо зранку до слідчого ізолятора було подано вимогу про негайне звільнення обвинуваченого. В той же час ОСОБА_2 захист не дочекався, а побачив його лише після 13:00 години 27.04.2017 року у залі судового засідання у супроводі трьох оперативників у цивільному. На запитання захисника ОСОБА_2 повідомив, що ще до 08:00 ранку його забрали оперативники із слідчого ізолятора і возили по місту більше п`яти годин, після чого привезли до суду.
Таким чином працівниками пенітенціарної служби та поліції вчергове було грубо порушено фундаментальні засади основних прав і свобод Позивача, його вдруге протизаконно позбавили волі.
Незаконні дії правоохоронних органів та прокуратури під час здійснення кримінального переслідування завдали ОСОБА_2 значних моральних втрат, оскільки до нього не було застосовано презумпції невинуватості, яка декларує обов`язок поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Позивач був позбавлений своїх прав та свобод, конституційних права на повагу до людської гідності, на свободу та особисту недоторканість, право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, свободу вільно обирати місце роботи та спеціальність, право на відпочинок, свободу у реалізації виборних прав, свободу пересування, свободу спілкування, можливості реалізації своїх життєвих планів, чим був істотно обтяжений і порушений звичний спосіб його життя.
Після звільнення ОСОБА_2 зі слідчого ізолятора, у місті його проживання - ОСОБА_3 , він повністю втратив зв`язок з життєвим устроєм суспільства, у нього виникли істотні труднощі із працевлаштуванням, йому майже скрізь відмовляли у прийнятті на роботу, він стикнувся із тим, що більш чиста, не надто важка і добре оплачувана робота йому недосяжна і він вимушений погоджуватись на будь-яку важку і непривабливу аби заробляти на життя. Колишні знайомі та друзі припинили спілкування із ним, із близькими також зіпсувались відносини.
З огляду на викладені обставини, позивач просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 на відшкодування немайнової (моральної) шкоди 3 350 000,00 (три мільйони триста п`ятдесят тисяч) грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 18 500,12 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн. 12 коп., а всього 3 368 500,12 (три мільйони триста шістдесят вісім тисяч п`ятсот) грн. 12 коп.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнуто з Держави України в особі Головного управління національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 3 000000,00 грн. (три мільйона гривень нуль копійок).
В іншій частині позову було відмовлено.
Судові витрати покладено за рахунок держави.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржено представником ОСОБА_2 – адвокатом Клименко О.Ю., в апеляційній скарзі прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу – скасувати та ухвалити нове рішення яким стягнути з відповідачів на користь позивача понесенні витрати на правничу допомогу в розмірі 18 500 грн, 12 коп.
В обґрунтування скарги вказує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Акцентує увагу суду, відсутність через мобілізацію позивача складених і погоджених та підписаних Клієнтом актів виконаних робіт, відсутність переліку та обсягу виконаної правової роботи у даній справі не спростовує факту надання представником позивача професійної правничої допомоги в інтересах Клієнта.

Крім того Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області було подано апеляційну скаргу, в якій останні прохали скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ГУ НП в Полтавській області.
В доводах апеляційної скарги, зазначають, що не можуть погодитися з даним судовим рішенням, оскільки не було взято до уваги усі обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Акцентує увагу суду, що судом першої інстанції всупереч вимогам ЦПК України було стягнуто моральну шкоду з третіх осіб, а не з відповідача.
Стверджують, що позивачем не доведено факту протиправних діянь Головного управління Національної поліції в Полтавській області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями Головного управління Національної поліції в Полтавській області та завданою шкодою, а також не доведено вини ГУНП в Полтавській області.
Крім того, Керівником Полтавської обласної прокуратури було подано апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25.03.2025 року змінити визначивши розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 з урахуванням ЗУ «Про державний бюджет на 2025 рік».
В доводах апеляційної скарги, зазначає, що рішення суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 000 грн є необґрунтованим, прийнято з порушенням матеріального та процесуального права.
Акцентує увагу суду, що у рішенні не зазначено жодного об`єктивного доказу, який би давав підстави збільшувати розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 більш ніж у 29 разів з урахуванням ЗУ «Про Державний бюджет на 2025 рік».

На адресу Полтавського апеляційного суду надійшли відзиви представника ОСОБА_2 – адвоката Клименко О.Ю., в яких останній прохає у задоволенні апеляційних скарг ГУ НП в Полтавській області та Полтавської обласної прокуратури – відмовити.
Зазначає, що, суд першої інстанції зазначив ГУНП не в якості сторони чи учасника або залученої до справи особи, а визначив його як орган державної влади, через який відповідач Держава Україна набуває цивільних прав та здійснює свої обов`язки.
Крім того, стверджує, що при визначенні розміру компенсації суд першої інстанції застосував наведені апелянтом норми права, дотримавши їх положень. Але при цьому скаржник не вказав у чому саме суд не дотримав їх та не заявив про зменшення чи збільшення визначеного судом розміру моральної шкоди, висловивши тим самим лише свою не мотивовану незгоду із визначеним судом розміром.
Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники позивача та ГУНП В Полтавській області, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи у судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача задоволенню не підлягає, апеляційні скарги представників третіх осб підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 жовтня 2016 року ОСОБА_2 був затриманий в порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016170240001907 передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України. З того часу йому неодноразово продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, доки 01 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава по справі №539/1098/17 йому було змінено запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт.
18 квітня 2017 року СУ ГУНП в Полтавській області, під процесуальних керівництвом прокурорів відділу прокуратури Полтавської області повідомило ОСОБА_2 про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.185 КК України.
27 квітня 2017 року обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_2 було направлено до Ленінського районного суду м. Полтави для розгляду по суті.
26 лютого 2021 року старшим прокурором групи прокурорів Полтавської обласної прокуратури обвинувачення ОСОБА_2 із п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України (умисне вбивство двох або більше осіб) було змінено на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, тобто за ч. 1 ст. 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння).
20 грудня 2021 року вироком колегії суддів Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_2 визнаний невинуватим та виправданий за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 185 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.03.2022 року в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Полтава від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_2 відмовлено, а апеляційну скаргу разом з додатками повернуто прокурору.
Таким чином виправдувальний вирок від 20.12.2021 року стосовно ОСОБА_2 набрав законної сили лише 14.03.2022 року.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 було незаконно повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, незаконно тримали під вартою, незаконно проводили обшуки, виїмки, здійснювали інші процесуальні дії, що обмежували його права як громадянина, що завдало моральної шкоди останньому, яка підлягає відшкодуванню.

Проте колегія суддів в повній мірі не може погодитись з таким висновок районного суду з огляду на наступне.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що:«у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Отже, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 перебував під слідством і судом з 28.10.2016 року ( момент притягнення позивача у якості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення) до 19.01.2022 року (набрання виправдовувальним вироком законної сили), тобто 61 місяці та 22 дні.
Враховуючи те, що Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.03.2022 в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Полтава від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_2 відмовлено, а апеляційну скаргу разом з додатками повернуто прокурору.
Таким чином виправдувальний вирок від 20.12.2021 року стосовно ОСОБА_2 з дня ухвалення апеляційним судом 14.03.2022 року свого рішення про повернення апеляційної скарги прокурору набрав законної сили, у зв`язку із відсутністью в його діях складу кримінального правопорушеня позивач має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Справа розглянута судом першої інстанції у 2025 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 грн. Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, що гарантований державою складає 493866 грн. 74 коп.
Колегія суддів, надавши оцінку обставинам справи, доводам позовної заяви та доводам апеляційних скарг, вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди, є не достатнім для відшкодування шкоди завданої позивачу. При цьому, судом першої інстанції не в повній мірі враховано вимоги чинного законодавства і судової практики, відповідно до яких розмір моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. 
На думку колегії суддів, з врахуванням вищевикладеного, розмір моральної шкоди завданої відповідачу. Становить 1000000 грн.

Крім того, судом не вірно визначено порядок стягнення на користь позивача присуджених витрат за моральну шкоду, який повинен відбуватися з держави за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача, , у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Проте, суд першої інстанції на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів з Державної казначейської служби України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральної шкоди.

Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої істанції в частині відмови позовних вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу представника ОСОБА_2 – адвоката Клименко О.Ю., оскільки до матеріалів справи не було долучено жодних доказів, якими б підтверджувався факт понесення витрат на правничу допомогу та їх розмір.
Враховуючи викладене, апеляціну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Клименко О.Ю слід залишити без задоволення, а апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Полтавській області підлягають задоволенню частково, а рішення районного суду слід скасувати з ухваленням ного рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Судові витрати за подачу позову віднести за рахунок держави.
Оскільки апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Полтавській області задоволені частково, то в силу ч. ч. 6, 13 ст. 141 ЦПК України  та враховуючи позицію постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати» п.36 «якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну» їм належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору, сплаченого ними при подачі апеляційної скарги, у сумах 10065 грн. кожному.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Клименка Олександра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Апеляційні скарги Керівника Полтавської обласної прокуратури та Головного управління національної поліції в Полтавській області – задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року змінити в частині визначення розміру моральної шкоди та порядку її стягнення, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: 
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1000000 грн.
В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року - залишити без змін.
Судові витарти за подачу позову віднести за рахунок держави.
Компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подачу апеляційної скарги Полтавській обласній прокуратурі у розмірі 10065 грн
Компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подачу апеляційної скарги Головного управління національної поліції в Полтавській області у розмірі 10065 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 27 серпня 2025 року.

Головуючий суддя : _____________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ____________________ С.Б. Бутенко ____________________ О.І. Обідіна