Справа № 450/5330/24                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/560/25                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» про стягнення страхового відшкодування.
В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що 01 лютого 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Опель Віваро» д.н.з.  НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2  та пішохода  ОСОБА_1 , в результаті якої ОСОБА_1  отримала тілесні ушкодження. Постановою суду  ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно інформації бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, транспортний засіб «Опель Віваро» д.н.з.  НОМЕР_2  на момент ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за Договором ОСЦПВ № ЕР- 208747347 та цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2  застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп». 11 жовтня 2023 року відповідач надіслав позивачці лист, у якому зазначено про відмову у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що у первинній медичній документації було встановлено діагноз під кодами S 10.95, S00.80, а під час наступного звернення до медичної установи було встановлено діагноз під кодами S83.53, S83.2, та прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 3 282,95 грн.  ОСОБА_1 звернулася до медичного закладу з проханням роз`яснити діагнози та одразу після отримання відповіді від медичного закладу ОСОБА_1  скерувала її відповідачу, після чого відповідач виплатив ще 3 282,95 грн. 11 вересня 2024 року на адресу позивачки надійшов лист про відмову у виплаті решти суми страхового відшкодування. З наведених підстав просить стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування в розмірі 43 925,15 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 6 749,75 грн., інфляційне збільшення в розмірі 3399, 79 грн. та 3% річних в розмірі 1376,05 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила  ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
В апеляційній скарзі покликається на те, що позивачкою надано належні докази на підтвердження того, що отримані нею травми, а саме, розрив передньої хрестоподібної зв`язки колінного суглоба, закритий травматичний розрив тіла та заднього рогу медіального меніска лівого колінного суглобу, про який зазначено у виписці №58579 від 19 липня 2023 року, є наслідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 лютого 2023 року. Медичними виписками, зокрема, консультаційним висновком спеціаліста від 01 лютого 2023 року, виданим лікарем ОСОБА_3 , підтверджується отримання травми лівої гомілки, а наслідки отриманої травми зазначені у виписці із медичної картки стаціонарного хворого №58579, а відтак прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між дорожньо-транспортною пригодою і отриманими травмами, зазначеними у виписках №9046 та №58579. Стверджує, що отримання нею травми внаслідок ДТП було належним чином зафіксоване, однак лікування, як таке, не проводилось, таке у виписці не зазначалось, відповідно і код згідно МКХ-10 не застосовувався. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено, що діагноз, зазначений у виписці №58579 від 19 липня 2023 року, був встановлений в результаті отриманих нею травм саме внаслідок ДПТ, оскільки заклад охорони здоров`я, не встановивши причинно-наслідкові зв`язки травм, не міг видати позивачці довідку форми 094-1/о, яка затверджена Наказом МОЗ України. З наведених підстав просить рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
 
Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував тим, що позивачка, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що «розрив передньої хрестоподібної зв`язки колінного суглоба, закритий травматичний розрив тіла та заднього рогу медіального меніска лівого колінного суглобу», з приводу чого вона перебувала на лікуванні в стаціонарі з 17.07.2023 до 20.07.2023, є наслідком ДТП, що сталася 01.02.2023 року.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області по справі №450/2876/23 від 11.07.2023 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності.
У постанові зазначено, що 01.02.2023 о 19 год. 45 хв. на автодорозі М-06 сполученням «Київ-Чоп» 533км +600 м км, в с.Ямпіль Львівського району Львівської області, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Opel Vivaro, д.н.з. НОМЕР_2 , не обрав безпечної швидкості та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , у результаті чого остання отримала тілесні ушкодження.
Як зазначила позивачка та не заперечив відповідач цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Opel Vivaro, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 була застрахована у страховій компанії ПАТ УСК “Княжа Вієнна Іншуренс Груп”.
Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав, у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відповідно до ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Згідно виписки № 9046 від 14.02.2023 КНП "1 територіальне медичне об`єднання м.Львова" після ДТП 01.02.2023 року ОСОБА_1 було встановлено діагноз "Поверхнева травма неуточненої частини шиї, забій шийного відділу хребта, забої обличчя, рана чола", у зв`язку з чим вона перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні травматології та ортопедії Центру травми у період з 01.02.2023 по 14.02.2023, що підтверджується довідкою про тимчасову втрату працездатності (лікування) потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді № 129.
Згідно розрахунку страхового відшкодування за полісами № 230000840108-1 від 09.10.2023 сума страхового відшкодування становить 3282,95 грн.
Згідно розрахунку страхового відшкодування за полісами № 230000840108-2 від 29.05.2024 сума страхового відшкодування становить 3282,95 грн.
Випискою № 58579 від 19.07.2023 КНП "1 територіальне медичне об"єднання м.Львова" підтверджується, що позивачка проходила лікування в стаціонарі з 17.07.2023 до 20.07.2023 та їй було встановлено діагноз «Розрив передньої хрестоподібної зв`язки колінного суглоба. Закритий травматичний розрив тіла та заднього рогу медіального меніска лівого колінного суглобу».
Позивачка повторно звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування однак, ПАТ УСК “Княжа Вієнна Іншуренс Груп” листом від 11.10.2023 повідомила ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування мотивуючи тим, що у первинній медичній документації від 01.02.2023 було встановлено діагноз під кодами S 10.95, S00.80, а під час наступного звернення до медичної установи було встановлено діагноз під кодами S83.53, S83.2.
ПАТ УСК “Княжа Вієнна Іншуренс Груп” прийняла рішення про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 3 282, 95 грн.
03.04.2024 ОСОБА_1 , повторно, відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулася із заявою з додатками про виплату страхового відшкодування у розмірі 50 491 грн. із розрахунку: у відповідності до ст. 24 Закону - відшкодування шкоди пов`язаної з лікуванням потерпілої у розмірі 44 121,80 грн. - підтверджені квитанціями; у відповідності до ст. 25 Закону - відшкодування шкоди пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим - 3 964,93 грн.; у відповідності до ст. 26 -1 Закону - відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому у розмірі 2 404, 33 за розрахунком: 5% від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
ПАТ УСК “Княжа Вієнна Іншуренс Груп” відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи відмову тим, що діагноз під кодами S83.53, S83.2 позивачці було встановлено 17.07.2023, майже через пів року після ДТП, та на момент первинного обстеження не зазначено про травмування та лікування лівого колінного суглобу. (лист № 1432 від 11.09.2024).
Відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував тим, що позивачка, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що «розрив передньої хрестоподібної зв`язки колінного суглоба, закритий травматичний розрив тіла та заднього рогу медіального меніска лівого колінного суглобу», з приводу чого вона перебувала на лікуванні в стаціонарі з 17.07.2023 до 20.07.2023, є наслідком ДТП, що сталася 01.02.2023 року.
 
До такого висновку дійшов суд першої інстанції на підставі аналізу долучених до справи медичних виписок та медичних довідок. 
Так, у виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9046 від 14.02.2023 зазначена назва діагнозу : код за МКХ -10, S10.95, основний: поверхнева травми не уточненої частини шиї, забій шийного відділу хребта, забої обличчя, рана чола.
 
Будь – яку інформацію про ушкодження, забій лівого чи правового колінного суглобу, про скарги хворої ОСОБА_1 на біль ноги (правої чи лівої ) гомілки, згадана виписка не містить.
 
Результатами рентгенографічного обстеження № 7023 (дата та час обстеження 01.02.2023 21 год. 29 хв.) підтверджується, що в колінних та гомілково-ступневих суглобах кістково-травматичних змін не виявлено, при цьому зазначено область обстеження- колінний суглоб правий, лівий, гомілково - стоповий суглоб правий, лівий.
 
Тобто, в результаті рентгенографічного обстеження, проведеного відразу ж після ДТП, у ОСОБА_1 не було виявлено пошкоджень ні лівого, ні правого колінного суглобу.
Слід звернути увагу на те, що у матеріалах справи містяться два консультаційних висновки одного і того ж спеціаліста (лікар – консультант ОСОБА_3 ) від 01.02.2023, час огляду 21 год. 00 хв., однак висновки одного і того ж спеціаліста (основний діагноз) різняться, в одному із них зазначено забій правого колінного суглобу, в іншому забій лівого колінного суглобу, при цьому в обох консультаційних висновках спеціаліста зазначено, що хвора скаржилася на біль саме правої гомілки, а не лівої.
 
            Різні висновки одного і того ж спеціаліста (лікар – консультант  ОСОБА_3 ) від 01.02.2023 про забій правого колінного суглобу, в іншому забій лівого колінного суглобу, відповідачкою не спростовані. 
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження того, що внаслідок ДТП, що сталася 01.02.2023 року, ОСОБА_1 отримала забій лівого колінного суглобу.
В матеріалах справи міститься довідка про тимчасову втрату працездатності (лікування) потерпілого у дорожньо- транспортній пригоді, видана КНП 1 територіальне медичне об`єднання м.Львова» ОСОБА_1 про перебування її на лікуванні з 01.02.2023 року до 14.02.2023 року, у якій зазначено захворювання, з приводу яких вона перебувала на лікуванні, а саме, поверхнева травма не уточненої частини шиї, забій шийного відділу хребта, забій м`яких тканин обличчя, рана чола.
Вказана довідка не містить інформації про перебування ОСОБА_1 на лікуванні в цей період часу з приводу забоїв лівого колінного суглобу. 
За вищенаведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, що захворювання позивачки, з приводу якого вона знаходилася на лікуванні в період з 17.07.2023 року до 20.07.2023 року, а саме, «розрив передньої хрестоподібної зв`язки колінного суглоба. Закритий травматичний розрив тіла та заднього рогу медіального меніска лівого колінного суглобу», який встановлено у виписці № 58579 від 19.07.2023, є наслідком ДТП, що сталася 01.02.2023.
Аналізуючи виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №58579, колегія суддів вважає безпідставними та необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що причинно – наслідковий зв`язок між ДТП та травмами, які зазначені у виписках №9046 та 58579 встановлено, а саме, травму лівої гомілки зафіксовано в консультаційному висновку спеціаліста від 01.02.2023 року, а наслідки травми – у виписці із медичної карти стаціонарного хворого №58579, оскільки виписка №58579 не містить інформації про те, що «розрив передньої хрестоподібної зв`язки колінного суглоба. Закритий травматичний розрив тіла та заднього рогу медіального меніска лівого колінного суглобу» є наслідком саме ДТП, що сталася 01.02.2023 року.
Запис лікаря у виписці №58579 від 19.07.2023 року про отримання ОСОБА_1 травми близько 6 місяців до поступлення внаслідок ДТП вчинено за наслідками її опитування з метою з`ясування анамнезу хворого, а не за результатами встановлення лікарем причин захворювання.
За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 07.08.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський 
Р.П. Цяцяк