ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року
м. Харків
справа № 643/4568/24
провадження № 22-ц/818/766/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року в складі судді Кононенко Т.О. 
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини.
Позовна заява мотивована тим, що з 19 липня 2013 року вона з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначила, що вони з відповідачем не дійшли згоди щодо вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини мирним шляхом. 
Посилалася на те, що вона має стабільний дохід, власне житло, має час відводити дитину до школи, на тренування, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Разом із нею проживає цивільний чоловік, отже вона може забезпечити дитині повноцінну сім?ю задля нормального психічно-морального розвитку дитини. В свою чергу відповідач не може створити для дитини належних умов для виховання та розвитку тому, що постійно працює та не поважає інтереси та не підтримує захоплення дитини, не підтримує зв`язок з класним керівником сина, з тренерами та викладачами, не цікавиться успіхами, не знає графіку дитини, час його підйому та сну, графіку занять, та неодноразово телефонував дитині під час сну або під час уроків. Коли батько зустрічався з сином, дитина завжди проводила більшість часу з бабусею та сестрою відповідача.
Просила визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України у березні 2022 року вона разом із сином виїхали до м. Івано-Франківськ, де проживав відповідач та у період з березня 2022 року по квітень 2023 року вона разом з сином та цивільним чоловіком проживали в м. Івано-Франківськ. У квітні 2023 року, у зв`язку із відносним покращенням ситуації пов`язаної із безпекою проживання на території м. Харкова, необхідністю відновлення соціальних зв`язків малолітнього сина із друзями, знайомими, його повернення у знайоме середовище навчання та зайняття спортом, вона прийняла рішення повернутись на постійне місце проживання разом із сином до м. Харкова. Водночас відповідач заперечував щодо її рішення повернутись до м. Харкова разом із їх спільним сином та наполягав на необхідності його залишення у м. Івано-Франківськ. Тобто, між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Зазначила, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Посилалася на те, що хоч відповідач і стверджує про відсутність заперечень щодо необхідності проживання спільної дитини з матір`ю, проте намагається уникнути встановлення відповідної обставини судовим рішенням, що набере законної сили, просить у задоволенні позовної заяви відмовити, тим самим суперечить власній позиції, що не було враховано судом першої інстанції. Відхиляючи висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та посилаючи на його необґрунтованість суд першої інстанції не вказав в чому саме полягає його недостатня обґрунтованість або суперечність інтересам дитини. Посилалася на те, що в юридичній природі відсутні джерела доказування основної мети для звернення до суду, а тому висновок суду щодо основної мети даного позову є не більше ніж припущенням суду, що не базується на жодному доказі, є неналежною оцінкою дійсним обставинам справи. Більш того, подібні висновки суду ставлять під сумнів неупередженість суду. Зазначила, що у випадку встановлення обставин відсутності предмета спору, суд зобов`язаний своєю ухвалою закрити провадження у справі.

22 січня 2025 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що він ніколи не вчиняв та не збирається вчиняти жодних дій з приводу зміни місця проживання сина. Між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, унаслідок чого ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому і судовому захисту не підлягають. Вказав, що обставина нібито конфлікту між сторонами на ґрунті повернення позивача разом з сином з більш безпечного для життя м. Івано-Франківськ до прифронтового м. Харкова як підстава позову не була заявлена позивачем у жодній з заяв по суті спору, не заявлялась позивачем усно у судових засіданнях, адже на жодне з них позивач не з`являлась. А отже, зазначена обставина не розглядалась судом першої інстанції та їй не давалась оцінка, що виключає розгляд цієї обставини як підстави позову апеляційним судом. Наразі між сторонами наявний конфлікт з приводу того, що позивачка чинить перешкоди у спілкуванні сина з батьком через виключно її неприязне відношення до нього, матеріали справи містять відеозапис події від 24.02.2024 року, на якому зафіксовано неприязне її відношення відносно нього та її цілеспрямоване та усвідомлене обмеження його прав на спілкування з сином. Вважав, що даний спір має штучний характер, а тому суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позовних вимог, оскільки воно фактично визначено за домовленістю сторін та вказана домовленість вже триває більше дев`яти років, як дитина проживає з матір`ю. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що офіційним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце проживання його матері ОСОБА_1 . Відповідач зазначене не оспорював і не оспорює. Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав, що рішення про задоволення позову про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено виключно якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між батьками такого спору.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 19 липня 2013 року по 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,11,188 том 1).
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані вона та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,13,15,188 том 1).
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.18 том 1).
Згідно з копією виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності – надання послуг перукарнями та салонами краси (а.с.14).
Відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 здійснював перекази грошових коштів на рахунки ОСОБА_1 в період з квітня 2019 року по березень 2023 року та ОСОБА_4 в період з листопада 2021 року по травень 2025 року (а.с.57,58,115,116 том 1).
Відповідно до відповіді КЗ «Харківський ліцей №43 Харківської міської ради» від 03.05.2024 №М-3-7/01/01-26-24.07-29 ОСОБА_4 навчається у КЗ «ХЛ №43» з першого класу, має високий рівень навчальних досягнень, завжди уважний, інтелектуально розвинений, має гарну пам`ять, домашні завдання виконує в системі. На онлайн-уроки приєднується завжди, пропусків без поважної причини або запізнень не допускає. ОСОБА_5 завжди охайний, доглянутий. Ознак скоєння домашнього насильства над дитиною та асоціальної поведінки матері педагогами закладу не спостерігалося. Мати ОСОБА_1 опікується сином, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться поведінкою та успіхами дитини під час освітнього процесу, своєчасно повідомляє класного керівника про відсутність дитини на заняттях, підтримує постійний зв`язок з класним керівником та адміністрацією ліцею, враховує рекомендації вчителів, практичного психолога та соціального педагога. Між ОСОБА_5 та мамою родинні, теплі, дружні стосунки. Мати займається волонтерською діяльністю для підтримки ЗСУ, до цієї справи долучає і сина (з урахуванням віку дитини). Батько ОСОБА_2 з класним керівником не спілкувався, навчанням та розвитком сина не цікавиться (а.с.190 том 1).
Згідно з довідкою КЗ «Комплексна дитяча – юнацька спортивна школа №4 ХМР» від 03.05.2024 №39/01-29/24 ОСОБА_4 , 2013 року народження, тренується в комунальному закладі на відділенні боротьби вільної у тренера-викладача ОСОБА_6 . За період занять ОСОБА_5 в спортивній школі, зі слів тренера-викладача з боротьби вільної ОСОБА_6 , вихованням сина займається мати, та здійснює матеріальне забезпечення, а саме: придбання спортивної форми, виїзди на змагання. Батько ОСОБА_5 не має зв`язку з тренером. За 2 роки жодного разу не з`явися до школи, щоб дізнатися про успіхи сина та проявити належну батьківську увагу до нього (а.с.191 том 1).
Відповідно до характеристики ОСОБА_4 наданої тренером з роликового спорту ОСОБА_7 від 03.05.2024. ОСОБА_5 неодноразовий учасник та переможець змагань, у тому числі призер чемпіонату України з роликового спорту у 2022 році. Стабільність у тренуваннях є постійною, тренування не пропускає, викладається завжди на максимум, завжди отримує материнську підтримку, що допомагає в тренувальному процесі (а.с.192 том 1).
Викладач з англійської мови ОСОБА_8 характеризує дитину з позитивної сторони та зазначає, що працює з дитиною п`ять років. Стосунки в родині приязні, фізичного та психологічного насилля до дитини в сім`ї не виявлено. За час знайомства з родиною з батьком дитини не знайома, всі питання щодо навчання обговорює тільки з мамою хлопчика. Мати хвилюється за його навчання та виховання (а.с.193-194 том 1).
Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 . 
З вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_2 запрошувався на співбесіду до Департаменту, але не з`явився. Відповідно до ст. 171 СК України, було з`ясовано думку малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на співбесіді в Департаменті повідомив, що хоче проживати разом з матір`ю, про що надав письмову заяву. На адресу Департаменту служб надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, який було враховано(а.с.242 том 1).
Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей 08.10.2024 року № 396 від 07.10.2024, щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, ОСОБА_2 на співбесіді в Департаменті повідомив, що не заперечує проти проживання малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, надав письмові пояснення щодо відсутності спору між позивачем та відповідачем. Питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було повторно розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та дійшли висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 (а.с.252 том 1).
У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні та визначення способу участі у вихованні дитини та ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року зустрічний позов повернуто (а.с.71-131 том 1).
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною та ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2024 року відкрито провадження у справі № 643/6444/24.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). 
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. 
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. 
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. 
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). 
У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. 
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Матеріали справи свідчать про те, що з 19 липня 2013 року по 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу між батьками за домовленістю сторін проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 .
Отже, з 2015 року дитина фактично проживає з матір`ю, батько дитини не заперечує проти цього.
ОСОБА_1 забезпечує дитині повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує КЗ «Харківський ліцей №43 Харківської міської ради», КЗ «Комплексна дитяча – юнацька спортивна школа №4 ХМР», а також займається роликовим спортом, має відповідні соціальні контакти, мати має дохід та здатна забезпечити дитину усім необхідним, має житло, в якому створила умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. 
У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Таким чином, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання сина разом із матір`ю, оскільки позивачка не довела, що її права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв. 
Суд першої інстанції врахував, що ще до звернення   ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із матір`ю, що також підтверджено відповідачем, який не просив змінювати місце проживання дитини. 
Колегія суддів звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни місця проживання сина. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно керувався тим, що ОСОБА_1 не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені права позивачки. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. 
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).
Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        Н.П. Пилипчук

Судді                                                                Ю.М. Мальований

       В.Б. Яцина