Справа № 938/915/24 
Провадження № 22-ц/4808/790/25 
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
                       секретаря                        Кузнєцова В.В.,
                       з участю                представника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду від 24 березня 2025 року під головуванням судді Джуса Р.В. у селищі Верховина,
в с т а н о в и в:
В серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала з ОСОБА_1 в шлюбі з 05.12.2003. Рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2023 шлюб було розірвано. Під час шлюбу в них народилося п`ятеро дітей. За час шлюбу, ними було набуто майно, яке є спільним майном подружжя. Зокрема, за час шлюбу було збудовано житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, вони почали будувати в 2010 році на місці старого будинку, що належав батькові відповідача. Право власності на новозбудований будинок зареєстровано 11.06.2016. Станом на 2016 рік була збудована лише коробка житлового будинку, другий поверх будинку на даний час перебуває в стані добудови і непридатний для проживання. В будівництво будинку, вона вкладала всі кошти, які отримувала як допомогу на дітей, а також кошти зароблені за різними приватними замовленнями, обома з подружжя та за кордоном. Докази придбання нею будівельних матеріалів, що використовувалися для будівництва житлового будинку долучені до позовної заяви. Також, в 2019 році також було збудовано стайню, яка не зазначена в технічному паспорті на житловий будинок.
Крім того, у період перебування у шлюбі, ОСОБА_1 зареєстрував право власності на кілька земельних ділянок, серед яких і та, на якій знаходиться житловий будинок, площею 0,25 га, кадастровий номер 2620883003:03:002:0404. Вважає, що житловий будинок, що збудований ними за спільні кошти набуті у шлюбі, право власності на який зареєстровано за відповідачем під час перебування у шлюбі та земельна ділянка, відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, відповідно до ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до особи, яка набула частку у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України.
Також, оскільки відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від обов`язку утримання дітей, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, він нищить майно, ламає меблі, пошкоджує двері та вікна будинку, чинить насильство в сім`ї, за що притягувався до адміністративної відповідальності. З нею проживають неповнолітні діти, розмір аліментів, які вони одержують є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, а тому відповідно до ч.2, 3 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення та збільшити частку майна дружини.
Оскільки відповідач звертався з позовом до суду про визнання її такою, що втратила право на користування чужим майном, а саме спірним житловим будинком, усунення перешкод у користуванні майном та її примусове виселення, що свідчить про те, що відповідач не визнає її співвласником майна та вважає себе одноосібним власником.
Просила визнати земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25га, що розташована в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області та на праві власності належить ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, що розташована в с.Полянки Верховинського району Івано-Франківської області; визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 945439026208.
Рішенням Верховинського районного суду від 24 березня 2025 року задоволено частково позов ОСОБА_2 .
У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
– частки житлового будинку, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 945439026208.
– частки земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки 2620883003:03:002:0404, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 799,83 грн.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Суд першої інстанції помилково вказав, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів, що підтверджують належність на правових підставах спірного житлового будинку матері ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та в подальшому, вчинення останньою правочину на користь свого сина ОСОБА_1 на підставі якого він набув у власність житловий будинок. 
Відповідач не міг надати суду підтверджень того, що спірний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав був зареєстрований за його матір`ю ОСОБА_3 , оскільки лише у 2016 році житловий будинок було вперше зареєстровано у реєстрі речових прав саме за відповідачем, тому його мати не могла вчиняти відповідно до будинку будь-якого нотаріально посвідченого правочину щодо нерухомості.
Відповідач вважає помилковим висновки суду, щодо спільної власності подружжя на житловий будинок виходячи з того, що право власності на житловий будинок, в АДРЕСА_1 зареєстровано за ним 08.06.2016 під час перебування сторін у шлюбі і ним не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на дане майно.
Суд першої інстанції повинен був констатувати про те, що сам факт реєстрації в 2016 році прав власності відповідача на спірний будинок, за доведеності його побудови в 1968 році, тобто до часу реєстрації шлюбу між сторонами, не дає підстав вважати, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Встановивши, що спірний будинок побудований, та набутий у власність у 1968 році, суд першої інстанції помилково не дійшов до висновку про те, що зазначений будинок є особистою приватною власністю відповідача.
Натомість суд встановив, що відповідно до виписки з погосподарської книги у 2014 році відбулася подальша капітальна добудова спірного будинку згідно технічного паспорту від 10.05.2016, що у спірних відносинах можливо до застосування приписів ст.62 СК України.
Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого прийняте помилкове рішення.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Представник ОСОБА_1  апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_2  та ОСОБА_1  в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 05.12.2003 по 11.12.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2023 розірвано шлюб, зареєстрований 05.12.2003, актовий запис №9, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).
За час перебування сторін у шлюбі, в них народилося п`ятеро дітей, батьками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що стверджується відповідними свідлоцтвами про їх народження (а.с.26-30).
З витягів з реєстру Білоберізької територіальної громади від 05.04.2024 вбачається, що позивачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та діти сторін: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31-36).
Рішення Довгопільської сільської ради від 06.05.2016 затверджено технічний звіт по підготовці до видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 83003030020404, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, громадянину ОСОБА_1 (а.с.119 зворот).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2014, індексний номер 19455378 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2620883003:03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 (а.с.13).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2014 №19455785 та інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 18.03.2024 №13426612935, державну реєстрацію права власності, а саме тип права - право власності, розмір частки 1/1 за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 2620883003:03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, здійснено 24.03.2014, державним реєстратором реєстраційної служби Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2014. (а.с.14-16).
На замовлення ОСОБА_1 10.05.2016 складено технічний паспорт на житловий будинок, в АДРЕСА_1 , згідно якого за вказаною адресою розміщений житловий будинок, позначений на плані під літерою «А», загальною площею 236,1 м.кв. Згідно експлікації приміщень до плану житлового будинку садибного типу такий складається з: по першому поверху: І підвал, загальною площею 16,3 м.кв., 1.1 – коридор 15,1 м.кв., 1.2 – кухня 26,7 м.кв., 1.3 – кладова 17,6 м.кв., 1.4 – санвузол 4,6 м.кв., 1.5 – кімната 14,1 м.кв., 1.6 – кімната 12,7 м.кв., 1.7 – коридор 5,0 м.кв., 1.8 – кухня 8,0 м.кв., разом по поверху 103,8 м.кв.; по другому поверху: 1.9 – коридор 17,2 м.кв., 10 – кухня 25,7 м.кв., 11 – кімната 25,5 м.кв., 12 – кімната 23,7 м.кв., 13 – кімната 23,9 м.кв., разом по поверху 116,0 м.кв. (а.с.19-23).
З інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» №13426621304 від 18.03.2024, номер витягу 5004378053297 вбачається, що за ОСОБА_1 08.06.2016 зареєстровано право власності, розмір частки 1, на житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер 2620883003:03:002:0404, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).
З виписки з погосподарської книги від 15.03.2024 №218 виданої ОСОБА_5 на підставі погосподарської книги №2 на 2016-2023 роки, номер об`єкта по господарського обліку 129, Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить житловий будинок, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_2 . Рік побудови 1968 року. В 2006 році відбулася подальша капітальна добудова будинку загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 219,8 м.кв. Розмір земельної ділянки 0,6119 га.
В спірному господарстві зареєстровані: голова господарства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти ОСОБА_6 , 2004 року народження, ОСОБА_1 , 2006 року народження, ОСОБА_7 , 2010 року народження, ОСОБА_8 , 2013 року народження, ОСОБА_1 , 2015 року народження, баба ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.24).
З виписки з погосподарської книги від 09.10.2024 №551, виданої ОСОБА_1 на підставі погосподарської книги №2 за 2016-2023 роки, номер об`єкта по господарського обліку 129, Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить житловий будинок, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1 . Будинок побудований 1968 року. В 1996 році будинок безкоштовно був переданий в користування матір`ю ОСОБА_3 синові ОСОБА_1 . З 2014 року відбулася подальша капітальна добудова будинку загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 219,8 м.кв. згідно технічного паспорту від 10.05.2016. Розмір земельної ділянки 0,6119 га.
В даному господарстві зареєстровані: голова господарства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти ОСОБА_6 , 2004 року народження, ОСОБА_1 , 2006 року народження, ОСОБА_7 , 2010 року народження, ОСОБА_8 , 2013 року народження, ОСОБА_1 , 2015 року народження, (а.с.121).
З довідки від 04.04.2024 №259 Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що житловий будинок з адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є одним і тим самим будинком. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно основною адресою житлового будинку є АДРЕСА_1 (а.с.25).
На замовлення ОСОБА_2 оцінювачем ПП ОСОБА_10 виготовлено звіт №475 про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2620883003:03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області у власності ОСОБА_1 , згідно якого вартість земельної ділянки станом на 20.06.2024 становить 132 827 грн (а.с.46-58,75).
Також ним виготовлено звіт №475 про незалежну оцінку вартості житлового будинку, загальною площею 236,1 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_1 , згідно якого вартість житлового будинку станом на 20.06.2024 становить 427140 грн. (а.с.59-74).
З квитанцій від 29.06.2024 та дублікатів чеків від 04.04.2024 вбачається, що ОСОБА_2 здійснювала оплату за спожиту електроенергію за адресою АДРЕСА_1 (а.с.37-38).
З накладних №851 від 05.08.2019, №777 від 23.08.2022, №951 від 14.09.2019, квитанції №37 від 15.10.2019, наряду на відпуск лісоматеріалів №37 від 15.10.2008 та №052258 від 26.09.2017 вбачається, що такі видані на ім`я ОСОБА_2 за придбання будівельних матеріалів, пиломатеріалів, добірних елементів (відкоси, вікна, двері), лісоматеріалів та лісопродукції (а.с.39-42).
Відповідно до постанови судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13.10.2023, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_2 , та дітей, повторно протягом року після піддання адміністративному стягненню за ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 27.10.2023 (а.с.43-44).
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 20.08.2024 вбачається, що у сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження боржника ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 становить 56 000 грн. (а.с.45).
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2024 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування чужим майном - жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , примусового виселення відповідачки з житлового будинку АДРЕСА_1 , та стягнення з відповідачки моральної шкоди в розмірі 250 000 грн – відмовлено (а.с.197-204).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.03.2025 рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2024 залишено без змін (а.с.196).
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.1,2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що у порядку поділу майна подружжя слід визнати за позивачем право власності на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки, яка призначена для обслуговування цього будинку. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за їх безпідставністю.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта, про те що житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 є необґрунтованими.
З виписок з погосподарської книги від 15.03.2024 №218 виданої ОСОБА_5 , та від 09.10.2024 №551 виданої ОСОБА_1 вбачається, що житловий будинок, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_2 , ( АДРЕСА_1 побудований 1968 року.
Довідкою від 04.04.2024 №259 Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради підтверджено, що житловий будинок з адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є одним і тим самим будинком.
Також, з наявного в матеріалах справи технічного паспорта, складеного на замовлення ОСОБА_1 на житловий будинок, убачається, що за вказаною адресою розміщений житловий будинок, позначений на плані під літерою «А», загальною площею 236,1 м.кв. Рік побудови житлового будинку 1968.
У виписці з погосподарської книги від 09.10.2024 №551 зазначено, що в 1996 році такий житловий будинок безкоштовно був переданий матір`ю ОСОБА_3 в користування синові ОСОБА_1 . 
Відповідачем зазначено, що житловий будинок після розлучення батьків у 1984 році перейшов у спадщину його матері, а після цього у 2000 році цей будинок мати йому подарувала, але нотаріально у той час вона не могла цього зробити оскільки не була приватизована земельна ділянка під будинком, але цей правочин був посвідчений у сільраді.
Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що у встановленому законом порядку підтверджують належність на правових підставах спірного житлового будинку матері відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 та в подальшому, вчинення останньою правочину на користь свого сина ОСОБА_1 , на підставі якого він набув у власність житловий будинок. Також суду не було надано доказів, що мова йде про один і той самий житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв.
Оскільки, право власності на житловий будинок, в АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем 08.06.2016 під час перебування сторін у шлюбі і ОСОБА_1 не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що такий житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
Доводи апелянта про помилковість висновків суду, щодо поділу спільної власності подружжя є необґрунтованими.
У правовій позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
В постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість), лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_1 зареєстрував право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області. Реєстрація права власності відбулася 24.03.2014 та житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності відбулася 08.06.2016.
Шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не було досягнуто, обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності встановлено не було, тому є підстави вважати, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спільній сумісній власності є рівними і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за сторонами слід визнати право власності на частини житлового будинку, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо поділу земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок, то згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.
Системний аналіз змісту ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Подібні за змістом правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №693/568/13-ц, від 30.01.2019 у справі №382/2454/15-ц, від 20.09.2021 у справі №307/2235/20.
У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, але знаходить правове регулювання у ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Оскільки на земельній ділянці яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд знаходиться житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., який підлягає поділу, тому до ОСОБА_2 перейшло право власності і на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в порядку поділу майна подружжя слід визнати за позивачем право власності на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки, яка призначена для обслуговування цього будинку.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
       п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Верховинського районного суду від 24 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 31 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О. В. Пнівчук                                                                                        О.О. Томин