ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" липня 2025 р.                          Справа№ 910/10919/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання : Гончаренка О.С.
за участю представників сторін 
від позивача: Сиромятников Е.О.
від відповідача: Тіньковський О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро»
на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025, повний текст якого складений 19.03.2025,
у справі         № 910/10919/24 (суддя Грєхова О.А.)
за первісним позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроснаб Дніпро"
до         Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор"
про         стягнення 625 256,68 грн
та за зустрічним позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор"
до         Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроснаб Дніпро"
про         стягнення 287 456,57 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

          У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» (далі-позивач за первісним позовом) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» (далі-відповідач за зустрічним позовом) про стягнення 625 256,68 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 23/07 від 23.07.2024, в частині здійснення розрахунків.
          Також, 24.09.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» (далі-позивач за зустрічним позовом) подано зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» (далі- відповідач за зустрічним позовом) про стягнення 287 456,57 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 23/07 від 23.07.2024 у частині поставки обумовленого договором товару.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

          Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 первісний позов задоволено повністю. 
           Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроснаб Дніпро" заборгованість у розмірі 600    873,17 грн. пеню у розмірі 9    591,86 грн , 3% річних у розмірі 1    572,44 грн,  інфляційні втрати у розмірі 13    219,21 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7    503,08 грн.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
          В обґрунтування рішення суд зазначив, що відповідачем за первісним позовом порушено свої договірні зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати заборгованості за договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає задоволенню у розмірі 600     873,17 грн.          Також, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором в частині здійснення розрахунків, суд задовольнив позовні вимоги в частині  стягнення пені у розмірі 9 591,86 грн., інфляційних втрат у розмірі 13 219,21 грн. та 3% річних у розмірі 1 572,44 грн. 
          Крім того суд першої інстанції зазначив, що призупинення подальшої поставки з боку постачальника не вважалося безпідставним, оскільки останній скористався передбаченою законом можливістю у зв`язку з неоплатою попередніх партій. 
          Зустрічний позов суд залишив без задоволення, оскільки в діях позивача за первісним позовом не вбачалося порушень, які надавали б право стягнути з нього штраф, а відповідальність за невиконання умов договору суд поклав саме на покупця через прострочення у розрахунках. 

Короткий зміст вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням,  Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні  первісного позову ТОВ «Агроспаб Дніпро» відмовити, а зустрічний позов ТОВ «Агро-Кор» задовольнити повністю та стягнути  з ТОВ «Агроспаб Дніпро» штрафні санкції у розмірі 287    455,57 грн.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. 
          Апелянт вказує, що позивач першим порушив умови укладеного між сторонами договору поставки №23/07 від 23.07.2024. Сторони погодили у Специфікації №1, що загальний обсяг поставки має становити 1000 тон ячменю, проте фактично позивач відвантажив лише 253,36 тон. За умовами пункту 3.5.1 договору передбачено чітку процедуру розрахунків: 86% вартості партії сплачується протягом трьох банківських днів після отримання реєстру поставки, а решта 14% - протягом 14 днів з моменту реєстрації податкової накладної. 
          Апелянт наголошує, що додатковою передумовою виникнення обов`язку негайно здійснити оплату була наявність належним чином оформленого реєстру поставки, чого позивач не виконав. Відсутність детального реєстру поставки, де мав бути розписаний кожен відрізок транспортування, кількість тон, транспортний засіб, тощо, на думку апелянта, унеможливила подальшої поставки та зривала чітку процедуру оплати, узгоджену сторонами. 
          Скаржник також посилається на те, що ТОВ «Агро-Кор» не відмовилося від своїх зобов`язань щодо оплати, але залишило за собою право перенести строк платежу, очікуючи повного виконання поставки та отримання всіх необхідних документів.
          Також апелянт вважає, що постачальник повинен сплатити договірний штраф за непоставлений обсяг ячменю за порушення умов договору, підтверджених наявними доказами про підписання Специфікації №1 та про узгодженість умов реєстру поставки. Застосування пункту 5.2 договору є обов`язковим наслідком порушення строків та повноти поставки, що прямо передбачено сторонами під час укладання договірних відносин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням,  Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроснаб-Дніпро" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову. У цій частині доповнити мотивувальну частину рішення суду доводами даної апеляційної скарги.
          Апелянт посилаючись на судову практику, зазначає  що на відміну від звичайного листування, первинні документи до яких відноситься і Специфікація мають бути обов`язково підписані у паперовій формі або ж в електронній формі із накладанням електронного підпису.  Проте, у даній справі Специфікацію не було підписано у жоден із передбачених законодавством спосіб, а посилання на неї у будь-яких інших документів (видаткова накладна, податкова накладна, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення щодо оплати товару тощо) відсутні.          За таких обставин та з урахуванням того, апелянт поставив цей доказ під сумнів, а ТОВ "Агро-кор" визнало відсутність оригіналу, тому, на його думку,  суд першої інстанції не мав підстав для врахування  Специфікації під час прийняття рішення.
          Крім того,  апелянт зветає увагу, що поза увагою суду залишилася очевидна суперечність такої позиції узгодженому між сторонами порядку підписання та обміну документами (п.8.2. та п. 9.5. договору складеного ТОВ "АГРО-КОР").
          Також скаржник зазначає, що як договір поставки, так і копія Специфікації датовані  однією датою - 23 липня 2024 року. При цьому, паперові оригінали договору у обох сторін є, а ось оригінали Специфікації відсутні. Зазначене, на його думку,  свідчить про відсутність у сторін повної згоди щодо змісту остаточної редакції цього документа.
          Таким чином апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову шляхом доповнення їх висновком про відсутність підстав для взяття до уваги наданої ТОВ"Агро-кор" копії Специфікації № 1 до договору поставки № 23/07 від 23.07.2024. Вказує, що зазначене є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову, адже підставою для стягнення штрафу за зустрічним позовом є виключно недопоставка того обсягу товару, який  визначений у Специфікації.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор", позивач за первісним позовом у своєму відзиві, наданому до суду 21.04.2025, зазначає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити змінити, в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову.
           Крім того, позивач за первісним позовом зазначає, що враховуючи суперечливу поведінку ТОВ «Агро-Кор», який оплатив частину вартості вже отриманого товару, але прострочив повну оплату, тому ТОВ «Агроспаб Дніпро» в будь-якому разі мало право зупинити виконання свого обов`язку. Очевидно, що ніхто не зобов`язаний виконувати зобов`язання перед особою, яка вже на той момент допустила прострочення власних зобов`язань і не висловила жодного бажання виправити цю ситуацію. Покладення на ТОВ «Агроснаб Дніпро» штрафу за несвоєчасну оплату товару, на думку позивача,  суперечитиме як положенням ч. 3 ст. 538 ЦК України, так і принципам справедливості, добросовісності та розумності.
          ТОВ "Агро-Кор" зауважує, що відповідачем за первісним позовом  частково було визнано наявність у нього зобов`язань зі сплати товару та виконання позивачем всіх необхідних умов для цього, адже значна частина товару була оплачена, що звичайно враховано і позивачем у позовній заяві під час розрахунку.
          Позивач за первісним позовом щодо твердження відповідача про ненадання реєстру поставок, наголошує на тому, що умови договору не містять обов`язку постачальника складати та надсилати документ, який би називався реєстр поставок. Жодної форми (шаблону) такого реєстру поставок самим договором також не затверджено.           

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2025 апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         № 910/10919/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк  О.М., Сулім В.В.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 у справі №910/10919/24 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         № 910/10919/24 залишено без руху. 
08.04.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор"  подана заява про усунення недоліків до якої долучено платіжна інструкція № 176 від 07.04.2025.
          Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної сарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 08.04.2025 апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         № 910/10919/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк  О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         № 910/10919/24  та справу призначено до розгляду на  26.05.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         № 910/10919/24. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" об`єднати в одне апеляційне провадження. Призначено справу до розгляду на  26.05.2025.
У судовому засіданні 26.05.2025 протокольною ухвалою оголошено перерву у розгляді справи № 910/10919/24 до 07.07.2025.

Позиції учасників справи

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні в режимі відеоконференції 07.07.2025 підтримав доводи своєї апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення змінити в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову. У цій частині доповнити мотивувальну частину рішення суду доводами даної апеляційної скарги. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача  за первісним позовом заперечував та просив залишити її без задоволення.
Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні апеляційної інстанції 07.07.2025 підтримав доводи своєї апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні  первісного позову ТОВ «Агроспаб Дніпро» відмовити, а зустрічний позов ТОВ «Агро-Кор» задовольнити повністю та стягнути з ТОВ «Агроспаб Дніпро» штрафні санкції у розмірі 287    455,57 грн. Заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача за первісним позовом.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

          Судом першої інстанції встановлено, що 23.07.2024  між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» (далі - постачальник, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-кор» (далі - покупець, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) укладено договір поставки № 23/07 (далі - договір) за умовами якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і оплатити товар.
          Предметом договору є поставка ячменю (далі - товар) відповідно до умов даного договору.
          Одиниця виміру: тонна.
          Остаточною для визначення кількості зерна, що підлягає оплаті за даним договором, являється вага, визначена покупцем в місці приймання товару. 
          Місце приймання зерна: ДП «Морський торгівельний порт «Південний»/Тіс-Міндобрива/Тіс-Зерно, Україна.
          Вид товару, його ціна, кількість та терміни поставки на кожну партію визначаються додатковими угодами сторін, яка є невід`ємною частиною договору (пункти 1.1-1.5 договору).
          Відповідно до п. 2.1 договору якість зерна, що підлягає поставці, має відповідати показникам згідно ДСТУ 3769:98 для ячменя натура 580, вологість 14%, домішки 2%.
          Згідно з п. 3.1 договору термін поставки: постачальник поставляє покупцеві товар на умовах і в терміни, які узгоджені сторонами в Специфікації на кожну партію товару, яка є невід`ємною частиною цього договору. 
          Умови поставки визначаються у додатковій угоді сторін, яка є невід`ємною частиною договору. 
          За умовами п. 3.5.1 договору оплата здійснюється партіями за кожні 250 тон: 86% - протягом 3 банківських днів з моменту поставки та отримання реєстру поставки, 14% - протягом 14 календарних днів з моменту реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.
          Відповідно до п. 3.6 договору постачальник зобов`язується скласти в електронній формі та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних оформлену відповідно до вимог чинного законодавства податкову накладну.
          Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригувань до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків відповідно до вимог чинного Податкового законодавства України.
          Пунктом 4.4 договору узгоджено, що зерно повинно поставлятись згідно з додатковими угодами.
          У відповідності до п. 5.2 договору у випадку не поставки або не повної поставки товару у кількості і в терміни, передбачені цим договором, постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 5% вад вартості непоставленої або неповністю поставленої продукції, що не звільняє його від виконання зобов`язань.
          Згідно з п. 5.3 договору у випадку порушення умов вказаних в п. 3.5 покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,05% за кожний банківський день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна. 
          Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до 31.12.2024 (п. 9.1 договору).
          У пункті 9.5 договору сторони погодили, що якщо в цьому договорі прямо не зазначено інше, документи або повідомлення, які відправлені електронною поштою, мають повну юридичну силу до моменту обміну оригіналами, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути подані до судових інстанцій в якості належних доказів і не можуть спростовуватися стороною, від імені якої вони були відправлені, якщо вони були відправлені з дотриманням положень цього договору. Для обміну документами або повідомленнями засобами електронної пошти, сторони у цьому договорі зазначають відповідні адреси електронної пошти. Якщо отримання будь-якого документа чи повідомлення оскаржується або заперечується, тяга доказування передання таких документів або повідомлень покладається на відправника, який, у випадку спору, зобов`язаний надати достатні докази того, що документ або повідомлення були насправді відправлено адресату.
          На виконання умов договору постачальником поставлено товар згідно із видатковою накладною № 27/07/24 від 27.07.2024 на суму 1     950     873,17 грн та товарно-транспортних накладних № 7484 від 26.07.2024, № 122 від 26.07.2024, № 0943 від 26.07.2024, № 3818 від 26.07.2024, № 2105 від 26.07.2024, № 4439 від 26.07.2024, № 06 від 26.07.2024, № 08 від 26.07.2024, № 2543 від 26.07.2024, № 25 від 26.07.2024.
          Також на виконання умов договору постачальником зареєстровано податкову накладну № 19 від 27.07.2024 на суму 1     950     873,17 грн.
          Звертаючись з позовом до суду, позивач за первісним позовом зазначає, що свої зобов`язання за договором виконав належним чином, поставивши відповідачу за первісним позовом замовлений товар, натомість покупець, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, оплату отриманого товару у повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим, за ТОВ «Агро-кор» обліковується заборгованість у розмірі 600     873,17 грн.
          Також, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором в частині здійснення розрахунків, позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 9     591,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 13     219,21 грн. та 3% річних в розмірі 1     572,44 грн.
          Відповідач за первісним позовом в свою чергу, у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідно до умов договору, підставою для проведення оплати у розмірі 86% - протягом 3-х банківських днів є не тільки сам факт поставки товару але і факт отримання покупцем реєстру поставки з підписом особи, що складає такий документ від імені сторони, однак постачальник, зазначених умов не дотримався та не направляв на адресу покупця відповідного реєстру поставки оформленого належним чином. Відповідач за первісним позовом зазначає, що постачальник порушив умови договору, не здійснив повної поставки товару в об`ємі 1000 тон у строки визначені договором, що призвело до негативних наслідків, оскільки покупець має договори зовнішньоекономічної діяльності з іншими суб`єктами господарювання стосовно поставки товару на експорт через морські порти України, що призвели до порушення умов договору покупцем перед своїми контрагентами, у зв`язку з чим, відповідач за первісним позовом прийняв рішення призупинити проведення оплати, до виконання постачальником своїх зобов`язань, а саме, поставки всього об`єму товару та надання повного комплекту документів, як про те зазначено у договорі.
          У свою чергу, звертаючись із зустрічним позовом, позивач за зустрічним позовом зазначає, що 23.06.2024 між сторонами була підписана Специфікація №1 до договору, пункт 2.1 якої передбачає наступне: «Назва товару: Ячмінь, врожаю 2024 року; Тара: насипом; Кількість: 1000 тон +/- 10%; Ціна за тону 7700,00 грн., з урахуванням ПДВ; Загальна вартість: 7 700     000,00 грн., з урахуванням ПДВ; Термін поставки товару 25.07.2024 - 08.08.2024 включно».
          Однак, як зазначає позивач за зустрічним позовом, станом на дату подачі даної позовної заяви, постачальник відвантажив покупцю лише 253,36 тон товару на загальну суму 1 950 873,17 грн. Отже, кількість не поставленого товару складе 746,64 тон на суму 5 749 131,44 грн.
          З огляду на викладене, у зв`язку із невиконанням постачальником умов договору, позивачем за зустрічним позовом нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 287     456,57 грн на підставі п. 5.2 договору.
Відповідач за зустрічним позовом в свою чергу, заперечуючи проти зустрічного позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що ставить під сумнів надану покупцем копію Специфікації, оскільки відсутні будь-які належні і допустимі докази укладення між сторонами такої Специфікації. Також відповідач за зустрічним позовом зазначає, що покупцем не надано жодних доказів накладення на Специфікацію електронного цифрового підпису відповідно до вимог законодавства. Продавець також зазначає, що покупцем не надано будь-яких доказів в підтвердження намірів сторін поставити товар у більшій кількості ніж вже було поставлено на підставі видаткової накладної.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до     статті 509 Цивільного кодексу України та  статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей  525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, договір, укладений між сторонами за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
          Вид товару, його ціна, кількість та терміни поставки на кожну партію визначаються додатковими угодами сторін, яка є невід`ємною частиною Договору (пункти 1.1-1.5 Договору).
          Відповідно до п. 2.1 договору якість зерна, що підлягає поставці, має відповідати показникам згідно ДСТУ 3769:98 для ячменя натура 580, вологість 14%, домішки 2%.
          Згідно з п. 3.1 договору термін поставки: постачальник поставляє покупцеві товар на умовах і в терміни, які узгоджені сторонами в Специфікації на кожну партію товару, яка є невід`ємною частиною цього договору. 
          Умови поставки визначаються у додатковій угоді сторін, яка є невід`ємною частиною договору.
          Як зазначає відповідач за первісним позовом, 23.06.2024 між сторонами була підписана Специфікація №1 до договору, пункт 2.1 якої передбачає наступне: «Назва товару: Ячмінь, врожаю 2024 року; Тара: насипом; Кількість: 1000 тон +/- 10%; Ціна за тону 7700,00 грн., з урахуванням ПДВ; Загальна вартість: 7 700 000,00 грн., з урахуванням ПДВ; Термін поставки товару 25.07.2024 - 08.08.2024 включно».
          Натомість позивач за первісним позовом зазначає, що ставить під сумнів надану покупцем копію Специфікації, оскільки відсутні будь-які належні і допустимі докази укладення між сторонами такої Специфікації. Також позивач за первісним позовом зазначає, що покупцем не надано жодних доказів накладення на Специфікацію електронного цифрового підпису відповідно до вимог законодавства.
          Як вбачається з наявної в матеріалах справи Специфікації № 1 від 23.06.2024, остання підписана представниками сторін та скріплена печатками, при цьому, жодних заперечень щодо відповідності як підписів, так і печаток сторін, позивачем за первісним позовом не висловлено.
          У свою чергу, у пункті 9.5 договору сторони погодили, що якщо в цьому договорі прямо не зазначено інше, документи або повідомлення, які відправлені електронною поштою, мають повну юридичну силу до моменту обміну оригіналами, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути подані до судових інстанцій в якості належних доказів і не можуть спростовуватися стороною, від імені якої вони були відправлені, якщо вони були відправлені з дотриманням положень цього договору. Для обміну документами або повідомленнями засобами електронної пошти, сторони у цьому договорі зазначають відповідні адреси електронної пошти. Якщо отримання будь-якого документа чи повідомлення оскаржується або заперечується, тяга доказування передання таких документів або повідомлень покладається на відправника, який, у випадку спору, зобов`язаний надати достатні докази того, що документ або повідомлення були насправді відправлено адресату.
          Отже, сторонами у пункті 9.5 договору узгоджено можливість обміну документами електронною поштою, які мають повну юридичну силу до моменту обміну оригіналами таких документів, що є відмінним від підписання документів за допомогою накладення на електронного цифрового підпису, в зв`язку з чим, з огляду на наявність на Специфікації як фізичних підписів представників сторін, так і печаток, і жодних заперечень проти таких підписів та печаток сторонами не висловлено, суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача за первісним позовом на не накладення на Специфікацію електронного цифрового підпису відповідно до вимог законодавства.
          Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами частин першої, восьмої статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.
          Відповідно, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини восьмої статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (пункт 22 постанови Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №922/189/18).
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №904/3713/18.
          Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що договір сторонами виконувався у відповідності до умов Специфікації, якою сторонами визначено вид товару, його вартість, кількість, термін поставки, у суду відсутні підстави стверджувати про неукладеність вказаної Специфікації. 
При цьому, саме по собі ухилення позивача за первісним позовом від подальшого обміну оригіналами такої Специфікації у відповідності до п. 9.5 договору не може свідчити про непогодження та неукладення такої Специфікації.
Згідно з ч. ч. 1 та 3    ст. 74 ГПК України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 73 ГПК України).
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності    Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до    ГПК України    та змінено назву    ст. 79 ГПК України    з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» і викладено її у новій редакції, фактично, впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до    ст. 79 ГПК України    наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, 23.10.2019 у справі №917/1307/18, 18.11.2019 у справі №902/761/18, 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та 25.06.2020 у справі №924/233/18).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Такий підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж.К. та інші проти Швеції» суд наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
З урахуванням наведеного, оцінюючи надані сторонами докази, суд застосовує поряд зі    ст. 79 ГПК України    стандарт «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце.
          Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, що  сторонами на виконання умов договору було укладено Специфікацію №1 від 23.06.2024 до договору, з огляду на таке.
          Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
          Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
          Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
          Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
          Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
          Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
          Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
          З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі.     Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
          Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21).
          Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
          У даному випадку, як вбачається із  змісту електронного листування,  сторони  здійснили обмін Специфікацією у зв`язку з обмеженим часом для початку поставки та фактичною віддаленістю представників сторін, матеріали справи свідчать, що Специфікація № 1 від 23.06.2024 була узгоджена обома сторонами.
          Позивачем за первісним позовом у свою чергу, не надано суду жодних доказів на підтвердження як узгодження іншої Специфікації з умовами поставки, в тому числі вартістю товару, так і доказів невідповідності підписів та печаток сторін на зазначеній Специфікації.
          Таким чином, судом першої інстанції встановлено, сторонами на виконання умов договору було укладено Специфікацію №1 від 23.06.2024 до договору, у пункті 2.1 якої сторони узгодили наступні умови: «Назва товару: Ячмінь, врожаю 2024 року; Тара: насипом; Кількість: 1000 тон +/- 10%; Ціна за тону 7700,00 грн., з урахуванням ПДВ; Загальна вартість: 7 700 000,00 грн., з урахуванням ПДВ; Термін поставки товару 25.07.2024 - 08.08.2024 включно», тому апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.
          У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору постачальником поставлено товар згідно із  видатковою накладною № 27/07/24 від 27.07.2024 на суму 1 950 873,17 грн  та товарно-транспортних накладних № 7484 від 26.07.2024, № 122 від 26.07.2024, № 0943 від 26.07.2024, № 3818 від 26.07.2024, № 2105 від 26.07.2024, № 4439 від 26.07.2024, № 06 від 26.07.2024, № 08 від 26.07.2024, № 2543 від 26.07.2024, № 25 від 26.07.2024.
          Також, на виконання умов договору постачальником зареєстровану податкову накладну № 19 від 27.07.2024 на суму 1 950 873,17 грн.
          Отже, з наведених видаткових накладних вбачається, що постачальником поставлено товар у кількості 253,36 тон.
За умовами п. 3.5.1 договору оплата здійснюється партіями за кожні 250 тон: 86% - протягом 3 банківських днів з моменту поставки та отримання реєстру поставки, 14% - протягом 14 календарних днів з моменту реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.
          Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
          Статтею 693 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
          Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          Судом першої інстанції встановлено, що покупцем поставлений товар оплачено лише частково, на суму 1     350     000,00 грн згідно з платіжними інструкціями №720_00000/7770e39d8-4536-47dd-acdb-926bbd6db7a7 від 02.08.2024 на суму 1     200     000,00 грн  та №740_00000/cf8cab3 3-1a9a-4d81-9544-b1f510530d93 від 16.08.2024 на суму 150     000,00 грн.
          Відповідачем за первісним позовом доказів на підтвердження сплати решти заборгованості за товар в розмірі 600     873,17 грн до матеріалів справи не надано.
          Таким чином, відповідач за первісним позовом, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, оплату отриманого товару у повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 600     873,17 грн.
          Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Відповідно до  ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          З огляду на вищевикладене, враховуючи, що факт порушення відповідачем за первісним позовом своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати заборгованості за договором не спростований відповідачем за первісним позовом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 600     873,17 грн.
          Також, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором в частині здійснення розрахунків, позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 9 591,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 13 219,21 грн. та 3% річних в розмірі 1 572,44 грн.
          Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
          Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
          Відповідно до п. 5.3 договору у випадку порушення умов вказаних в п. 3.5 покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,05% за кожний банківський день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна.
          Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми пені, колегією суддів встановлено, що він є арифметично правильним, тому суд першої інстанції інстанції правильно встановив, що стягненню з відповідача за первісним позовом підлягає пеня в розмірі 9     591,86 грн.
          У свою чергу, статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, колегію суддів встановлено, що він є обґрунтованим , тому судом першом першої інстанції вірно зазначено, що стягненню з відповідача за первісним позовом підлягають 3% річних в розмірі 1     572,44 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13     219,21 грн.
          У свою чергу щодо вимог за зустрічним позовом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у його задоволенні з огляду на таке.
          Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
          Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
          Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
          За змістом статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
          Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
          Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
          У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
          Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
          В силу приписів статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
          Відповідно  до п. 5.2 договору у випадку не поставки або не повної поставки товару у кількості і в терміни, передбачені цим договором, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 5% від вартості непоставленої або неповністю поставленої продукції, що не звільняє його від виконання зобов`язань.
          Як вже встановлено вище, сторонами укладено Специфікацію №1 від 23.06.2024 до договору, у пункті 2.1 якої сторони узгодили наступні умови: «Назва товару: Ячмінь, врожаю 2024 року; Тара: насипом; Кількість: 1000 тон +/- 10%; Ціна за тону 7700,00 грн., з урахуванням ПДВ; Загальна вартість: 7 700 000,00 грн., з урахуванням ПДВ; Термін поставки товару 25.07.2024 - 08.08.2024 включно».
          Водночас, за умовами п. 3.5.1 договору оплата здійснюється партіями за кожні 250 тон: 86% - протягом 3 банківських днів з моменту поставки та отримання реєстру поставки, 14% - протягом 14 календарних днів з моменту реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.
          Як було встановлено щвище, з наявних у матеріалах справи видаткових накладних вбачається, що постачальником поставлено товар у кількості 253,36 тон загальною вартістю     1     950     873,17 грн.
          Відповідач за зустрічним позовом зазначає, що  зважаючи на наявність заборгованості з оплати поставленої продукції, починаючи з 28.07.2024, відповідач за зустрічним позовом зупинив виконання обов`язку з поставки.
          Так, приписами частини 3 статті 538 ЦК України регламентовано, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
          Така регламентація положень ч.3 ст. 538 ЦК України, щодо права на зупинення виконання зобов`язань, спрямована на захист інтересів насамперед постраждалої від невиконання договору сторони, яка     має право (а не зобов`язана)     зупинити виконання свого обов`язку або відмовитися від його виконання у разі порушення або очікуваного порушення свого зобов`язання з боку іншої сторони. (такий висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 18.08.2023 у справі         № 927/211/22, від 22.08.2023 - № 920/845/22)
          Водночас, відповідно до частини 5 статті 692 ЦК України якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
          Отже, у разі встановлення факту часткової передачі у власність продавцем покупцю товару, який мав бути оплачений останнім, але покупець не виконав свого обов`язку, продавець не відмовляючись від виконання договору, має право на підставі норми закону змінити умови взятого на себе зобов`язання, а саме: зупинити передання іншого товару за договором до повної оплати всього раніше переданого товару, тим самим застосувавши норми про забезпечення виконання зобов`язань.(такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справи № 910/23003/16 та від 16.11.2023 у справі № 904/8964/21).
          При цьому, проаналізувавши вказані положення необхідно зазначити, що обов`язковою умовою застосування частини 5 статті 692 ЦК України, щодо права продавця зупинити подальше передання товару, крім поставленого, є встановлення належного виконання продавцем своїх зобов`язань до такого зупинення.
          З урахуванням вищезазначених положень законодавства, та зважаючи, що судом було встановлено поставку постачальником продукції за договором у передбаченій для оплати кількості, відповідно до поданих суду накладних, однак, покупцем не було доведено суду належного виконання свого обов`язку щодо повної та своєчасної оплати отриманої продукції, що встановлено при розгляді первісного позову, суд визнає правомірним зупинення постачальником виконання договірних зобов`язань з поставки продукції на підставі частини 5 ст. 692 ЦК України.
          Так, частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
          Таким чином, цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи.
          Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов`язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.
          Водночас, принцип справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. 
          При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. 
          Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. 
          Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).
          У даному випадку, визначені позивачем за зустрічним позовом обставини, які за доводами позивача за зустрічним позовом свідчать про порушення продавцем умов договору наведеним принципам не відповідають.
          Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що відсутні підстави для покладення на постачальника відповідальності, передбаченої пунктом 5.2 договору, оскільки постачальником на підставі ч 5 ст. 692 ЦК України правомірно зупинено поставку товару до виконання покупцем своїх зобов`язань з оплати поставленого товару, який станом на дату розгляду справи залишається неоплаченим у повному обсязі.
          Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом  про наявність підстав для задоволення зустрічної позовної заяви та відмови у задоволенні первісного позову внаслідок ненадання реєстру поставок, колегія суддів зазначає наступне.
           Так, згідно до п. 3.5.1. договору поставки оплата здійснюється партіями за кожні 250 тонн: 86% - протягом 3 банківських днів з моменту поставки та отримання реєстру поставки, 14% - протягом 14 календарних днів з моменту реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
          Матеріалами справи підтверджено, а ТОВ «Агро-Кор» визнано:  фактичну поставку товару у кількості 253,36 тон на загальну суму 1 950 873,17 грн оформлену відповідною видатковою накладною, що відбулося 27.07.2024; успішну реєстрацію позивачем податкової накладної за наслідками цієї поставки, що відбулося 02.08.2024.
          Саме ці дати визначені позивачем за первісним позовом у позовній заяві для встановлення моменту прострочення виконання апелянтом своїх договірних зобов`язань.
          Так,  видаткова накладна № 27/07/24 від 27.07.2024 містить:  найменування та реквізити постачальника і одержувача товару; особу платника; посилання на рахунок; посилання на договір; тип розрахунку (безготівковий розрахунок); тип товару та рік його збирання (повний асортимент складався лише з однієї позиції);  одиниця виміру товару та її код;  кількість товару в одиницях;  ціна товару з ПДВ та без нього.
          У матеріалах справи також містяться підписані сторонами товарно-транспортні накладні (з детальними відомостями щодо транспортних засобів, характеристик товару тощо), а також зареєстрована позивачем податкова накладна щодо цієї операції.
          За таких обставин, наявні підстави вважати, що підписана обома сторонами видаткова накладна фактично і є реєстром поставки в розумінні п. 3.5.1. договору, адже містить всі необхідні для бухгалтерського та податкового обліку відомості щодо ціни та асортименту товару.
          Зазначений підхід узгоджується з такими засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а також із положеннями ч. 3 ст. 213 ЦК України у відповідності до якої суд при тлумаченні правочину, враховує, в тому числі, наміри сторін.
          Так, ТОВ «Агро-Кор»  прийняв товар, підписав видаткову накладну та
сплатив за нього значну частину вартості, тому  він своїми діями дав зрозуміти, що прямо бажає настання наслідків у вигляді переходу до нього права власності на товар та виникнення обов`язку щодо його подальшої оплати.
          Тобто, ТОВ «Агро-Кор» частково було визнано наявність у нього зобов`язань зі  сплати товару та виконання позивачем всіх необхідних умов для цього, адже значна частина товару була оплачено. 
          У зв`язку з чим, встановлені у цій справі обставини призводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно
покладається на них.
          Вказана доктрина неодноразово застосовувалася у судовій практиці, зокрема, у постанові КГС ВС від 17.11.2018 по справі № 911/205/18 та постанові ВП ВС від 25 травня 2021 року по справі № 461/9578/15-ц.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.
          Інші доводи апеляційних скарг, взяті колегією суддів до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду, а зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
          У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, згідно з нормами матеріального та процесуального права.
          Таким чином, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтами не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються в апеляційних скаргах. Доводи апеляційних скарг ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційні скарги     Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         №910/10919/24 задоволенню не підлягають. Рішення  Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі     №910/10919/24 слід залишити без змін.          
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційних скарг, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянтів в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
                  Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працезданих осіб, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
                  Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

   УХВАЛИВ:

           1. Апеляційні  скарги     Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Кор" та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» на рішення         Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         №910/10919/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі         №910/10919/24 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на  апелянтів.
4. Матеріали справи №910/10919/24  повернути до Господарського суду міста Києва.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

          Повна постанова складена та підписана 10.07.2025.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Гаврилюк