ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 1423/2327/2012
провадження № 61-2974св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року у складі судді Батченка О. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 
23 січня 2024 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
26 січня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого 
є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивований тим, що 26 червня 2007 року між ТОВ « Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 94-07/МБ, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 75 000,00 дол. США тазобов`язалась повністю повернути отримані кошти у строк до 25 червня 2022 року. Сплата відсотків за користування кредитом проводиться щомісяця до 23 числа кожного місяця, згідно з графіком зниження заборгованості.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно 
з умовами якого в разі невиконання умов кредитного договору поручителі відповідають перед позивачем як солідарні боржники: ОСОБА_1 відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2 , в тому числі за основним боргом, сплатою відсотків та підвищених відсотків, комісійної винагороди, неустойки за основним боргом та відсотками, а також 
з відшкодування усіх збитків.
 
Відповідно до пункту 2.3 договору поруки в разі непогашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором протягом одного банківського дня 
з моменту настання строку сплати відсотків, основного боргу та комісійної винагороди, що передбачені договором, у позивача виникає право вимагати сплату заборгованості в повному обсязі від ОСОБА_2 .
 
Позивач указував, що починаючи з 24 грудня 2007 року ОСОБА_1 порушувала умови кредитного договору, недотримувалася строків погашення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 21 серпня 2008 року становить 76 209,78 дол. США, що еквівалентно 375 871,25 грн, 
з яких: заборгованість за тілом кредиту - 72 419,46 дол. США, що еквівалентно 350 779,90 грн, заборгованість за відсотками - 
3 790,32 дол. США, що еквівалентно 18 358,79 грн, пеня - 6 741,56 грн.
 
Позивач також зазначав, що 28 квітня 2010 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва вказану заборгованість було стягнено 
в солідарному порядку.
 
Однак зобов?язання станом на 18 січня 2012 року відповідачі належним чином не виконують, у зв?язку з чим виникла заборгованість за відсотками та штрафними санкціями (пеня), яку відповідачі також не сплачують. 
 
Таким чином, станом на 18 січня 2012 року заборгованість відповідачів за донарахованими відсотками і штрафними санкціями за період з 01 серпня 
2008 року (дата звернення до суду з першим позовом) до 18 січня 2012 року становить 2 064 413,24 грн, з яких: прострочені відсотки - 35 626,35 дол. США, що еквівалентно 284 647,42 грн, пеня станом на 18 січня 2012 року в розмірі 1 779 765,82 грн.
 
Посилаючись на викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на свою користь заборгованість 
в розмірі 2 064 413,24 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 
2013 року позов задоволено частково.
 
Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 286 647,42 грн, з яких: прострочені відсотки - 284 647,42 грн, пеня - 2 000,00 грн, а також по 1 411,050 грн судових витрат 
з кожного.
 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі неналежним чином виконували зобов?язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість із процентів та пені, яка правильно розрахована позивачем, 
і яка підлягає стягненню в судовому порядку.
 
Суд також вказав, що позивач не надав жодного доказу щодо розміру збитків у зв`язку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору, у зв?язку 
з чим, виходячи з принципів об`єктивності та реальності, розмір пені зменшив до 2 000,00 грн відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.
 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 
2023 року заяву ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 
22 січня 2013 року залишено без задоволення.
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року замінено позивача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Гефест».
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником 
ОСОБА_3 , залишено без задоволення.
 
Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 
2013 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
29 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням нової редакції касаційної скарги, просить скасувати заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 286 647,42 грн і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що договір поруки від 26 червня 2007 року № 01-94-07/МБ ОСОБА_2 не підписував, що фактично підтверджує відсутність його згоди на укладення договору поруки. Апеляційний суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про долучення до справи висновку експертного дослідження стосовно достовірності підпису на договорі поруки, чим порушив норми процесуального права щодо дослідження доказів.
 
Аргументи інших учасників справи
 
03 травня 2024 року ТОВ «ФК «Гефест» подало до Верховного Суду відзив, 
у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено 
з додержанням норм процесуального права і правильним застосуванням норм матеріального права. Заявник у касаційній скарзі не зазначає та не обґрунтовує неправильність застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у зв?язку з чим касаційна скарга 
є безпідставною і необґрунтованою.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Центрального районного суду м. Миколаєва.
 
01 квітня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 
22 січня 2013 року було переглянуте за заявою ОСОБА_2 , то оскаржувані судові рішення відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України 
в касаційному порядку переглядаються лише в частині вимог ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_2 .
 
У частині третій статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, 
а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
26 червня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 94-07/МБ, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 75 000,00 дол. США з оплатою 14 % річних та строком повернення до 25 червня 2022 року. Сплата відсотків за користування кредитом проводиться щомісяця до 23 числа згідно з графіком погашення.
 
На забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором 26 червня 2007 року між банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з умовами якого в разі невиконання умов кредитного договору відповідачі (поручителі) відповідають перед позивачем як солідарні 
боржники: ОСОБА_1 відповідає перед позивачем у тому ж об`ємі, що 
і ОСОБА_2 , в тому числі за основним боргом, сплатою відсотків та підвищених відсотків, комісійної винагороди, неустойки за основним боргом та відсотками, а також з відшкодування усіх збитків.
 
У серпні 2008 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду 
з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 1490/1626/12).
 
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2010 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2012 року, стягнено в солідарному порядку 
з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 375 871,25 грн заборгованості за кредитним договором та вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У справі № 1490/1626/12 суди встановили, що заборгованість за кредитним договором станом на 21 серпня 2008 року становила 76 209,78 дол. США, що еквівалентно 375 871,25 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом -
72 419,46 дол. США, що еквівалентно 350 770,90 грн; за простроченими процентами - 3 790,32 дол. США, що еквівалентно 18 358,79 грн; пеня станом на 21 серпня 2008 року - 6 741,56 грн.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначав, що оскільки після ухвалення 28 квітня 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва заочного рішення зобов?язання станом на 18 січня 2012 року відповідачі належним чином не виконали, у зв?язку із чим виникла заборгованість за відсотками і штрафними санкціями (пеня) відповідно до умов договору.
 
Стягуючи солідарно з ОСОБА_2 на користь банку відсотки в розмірі 284 647,42 грн і пеню в розмірі 2 000,00 грн за період з 01 серпня 2008 року (дата звернення до суду з позовом у справі № 1490/1626/12) до 18 січня 
2012 року (період зазначений позивачем), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі неналежним чином виконували взяті на себе зобов?язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість із процентів та пені, яка правильно розрахована позивачем і яка підлягає стягненню в судовому порядку.
 
Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками судів першої 
та апеляційної інстанцій з таких підстав.
 
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) 
у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник 
і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).
 
У статті 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
У частині першій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.
 
Водночас, за змістом частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, про неправильне застосування якої судами попередніх інстанцій зазначено в касаційній скарзі, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 з приводу застосування статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду зазначила таке.
 
Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту 
і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти 
у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.
 
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Тобто законодавство встановлює як наслідки надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстав для застосування аналогії закону немає.
 
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
 
Тому Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.
 
Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та від 04 лютого 2020 року у справі 
№ 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
 
Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так 
і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
 
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти 
є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто 
у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не в разі їх порушення.
 
Водночас наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, згідно 
з частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає стаття 625 цього Кодексу. 
 
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме за наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
 
Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 
 
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною 
і неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України - як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України - як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.  
 
Така правова позиція щодо правильного застосування норм права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 
2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), у якій відступлено від висновку, викладеного Касаційним господарським судом 
у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Оскільки позивач уже звертався до ОСОБА_2 з позовною вимогою про повернення кредитної заборгованості, після пред`явлення якої банк мав право на стягнення з відповідача лише сум, передбачених частиною другою статі 625 ЦК України, а не на стягнення з відповідача в солідарному порядку 2 064 413,24 грн, з яких відсотки в розмірі 35 626,35 дол. США, що еквівалентно 284 647,42 грн, і пеня - 1 779 765,82 грн, що розраховано за період з 01 серпня 2008 року (дата звернення до суду з позовом у справі 
№ 1490/1626/12) до 18 січня 2012 року, підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_2 немає, тому що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється в разі пред`явлення до позичальника вимог про дострокове повернення кредиту, що відповідає наведеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, підстав для відступу від яких колегія суддів не встановила.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, не звернули уваги на те, що після звернення позивач 01 серпня 2008 року до суду з позовом у справі № 1490/1626/12 про стягнення заборгованості за кредитним договором банк змінив строк виконання основного зобов?язання, 
у зв?язку з чим нарахування відсотків і пені за умовами договору не допускається. У таких правовідносинах підлягає застосуванню норма статті 625 ЦК України. Таких вимог у цій праві не заявлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 
2013 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 
2024 року в частині позовних вимог ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за кредитним договором слід скасувати й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень та ухвалення у справі нового про відмову в задоволенні позову; ОСОБА_2 
є особою, яка звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 234,50 грн і касаційної скарги в розмірі 5 646,00 грн, а всього 9 880,50 грн, слід стягнути з ТОВ «ФК «Гефест» в дохід держави.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 
2013 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 
2024 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за кредитним договором скасувати й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення.
 
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за кредитним договором відмовити.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код ЄДРПОУ 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір» (Державна судова адміністрація України) судовий збір за перегляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій в розмірі 9 880,50 грн (дев?ять тисяч вісімсот вісімдесят гривень п?ятдесят копійок).
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року
у скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська        	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун        	
 	М. Ю. Тітов