ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/620/24  Номер провадження 22-ц/814/1195/25	Головуючий у 1-й інстанції Третяк О. Г.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Пилипчук Л.І., Триголов В.М. 
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Огризкова Андрія Анатолійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2024 року (час ухвалення судового рішення з 14:42:57 до 14:59:04 та дата виготовлення повного тексту судового рішення – 26 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Гіль Дмитро Володимирович, приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Руслан Вікторович, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У лютому 2024  ОСОБА_1  звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір (правочин) дарування, укладений 10.02.2015 р між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В., згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з 24.08.1974 року позивач з ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати відповідачки - ОСОБА_5 , після смерті якої спадщину в рівних частках прийняли її доньки - ОСОБА_2 і ОСОБА_6 .
10.02.2015 року ОСОБА_2 без згоди позивача та без згоди ОСОБА_6 уклала договір дарування із спільним з позивачем сином - ОСОБА_4 . За змістом цього договору відповідачка подарувала сину 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
23.03.2019 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і приватизовану земельну ділянку з кадастровим номером 5310900000:50:075:0122 загальною площею 0,0340 га за вказаною адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув. Спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Гіль Д.В. Спадщину прийняв позивач, відповідачка та ОСОБА_3 .
Позивач посилається у позові, що 10.02.2015 року ОСОБА_2 без його згоди уклала договір дарування з сином - ОСОБА_4 . Окрім того, майно, яке отримала в спадщину відповідачка від померлої матері ОСОБА_5 , відрізняється від майна, яке було подароване сину (самочинно збудовано тамбур та прибудова до житлового будинку), що є порушенням прав позивача.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Огризков А.А., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної повторно наведені фактичні обставини, викладені у позові, і наголошується, що суд, вирішуючи спір, проігнорував істотні обставини.
Так, сторони оспорюваного правочину помилися щодо предмета угоди, оскільки ОСОБА_2 успадкувала частку і спільній власності – будинку площею 45,7 м.кв., тоді як подарувала ОСОБА_4 частку у спільній власності - будинку площею 88,6 м.кв., тобто при укладені угоди не були враховані зміни, внесені у склад майна – здійснені прибудови, у тому числі самочинні, на які не виникло право власності, а також факт придбання ОСОБА_2 частини майна, належного ОСОБА_6 , що призвело до збільшення майнових прав ОСОБА_2 .
В результаті внаслідок укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 незаконно набув у власність майно, яке не належало дарувальнику, у тому числі на самочинно збудовані тамбур і прибудову, що порушує майнові права позивача.
Незаконне збільшення майнових прав ОСОБА_2 на спірне майно (будинковолодіння АДРЕСА_1 ) сталося внаслідок помилки державного реєстратора, який у 2011 році виключив з ДРРП будинок площею 45,7 м.кв. і зареєстрував будинок площею 88,6 м.кв.
Помилка, допущена в оспорюваному договорі дарування не може бути виправлена у позасудовому порядку, так як ОСОБА_4 загинув. 
Підкреслюється, що позивач, звертаючись до суду із позовом, не мав на меті доводити, що оспорюваний правочин порушив його права чи законні інтереси, адже недійсність правочину обгрунтовується тим, що він вчинений внаслідок помилки, яка полягає у тому, що державний реєстратор замість реєстрації особистого права ОСОБА_6 на прибудову «а2» і тамбур «а3» зареєстрував спільну часткову власність на весь будинок.
Позивач має право на звернення до суду з таким позовом, оскільки право на захист права власності на прибудову «а2» і тамбур «а3», які належать позивачу в порядку спадкування. 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції встановлено, що з 24.08.1974 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.16). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати відповідачки - ОСОБА_5 (а.с.30). Після смерті ОСОБА_5 спадщину в рівних частках (по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) прийняли її доньки - ОСОБА_2 і ОСОБА_6 (а.с.31,32).
10.02.2015 року ОСОБА_2 уклала договір дарування із сином - ОСОБА_4 , відповідно до якого відповідачка подарувала сину 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50).
23.03.2019 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і приватизовану земельну ділянку з кадастровим номером 5310900000:50:075:0122 загальною площею 0,0340 га за вказаною адресою (а.с.51,52,54,55).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув (а.с.62). Спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Гіль Д.В. (а.с.157). Спадщину прийняв позивач, відповідачка та ОСОБА_3 (а.с.158,159,168).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів суду, що при укладанні договору дарування 10.02.2015 між ОСОБА_2   і ОСОБА_8  в момент  вчинення правочину стороною (сторонами) не було недодержано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Окрім того, позивачем не доведено, що вказаний договір дарування вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини.
Позивач не довів суду, що на момент укладання договору дарування 10.02.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 були порушені його права, адже він не був стороною правочину та не був власником майна, яке було передано за цим договором.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону. 
За змістом п.2 ч.2 ст.16, ч.3 ст.215 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. 
За відсутності законодавчо визначеного поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (правочину), чи його окремих положень, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором (правочином) і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
В апеляційній скарзі стверджується, що позивач не має на меті доводити порушення його прав чи законних інтересів  внаслідок укладення оспорюваного договору дарування, а також наполягав на тому, що договір дарування вчинений внаслідок помилки, допущеної державним реєстратором. 
У постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року (справа № 643/14414/16-ц) викладені такі правові висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах. 
«Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.»
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_9 12 листопада 2004 року в порядку спадкування набула у власність право на частку житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.32), тобто це майно – право на частку, стало її особистою власністю відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України. 
10 лютого 2015 року ОСОБА_9 подарувала належну їй частку житлового будинку АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_4 (т.1 а.с.50).
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Доводи позову і апеляційної скарги зводяться до тверджень про те, що на час вчинення оспорюваного правочину – договору дарування, розмір і склад будинку АДРЕСА_1 був змінений (збільшений) у незаконний спосіб внаслідок помилки державного реєстратора, проте, враховуючи правовий зміст права на частку у спільній частковій власності, слід виходити з того, що на час відчуження (дарування) зміст і обсяг прав та обов?язків дарувальниці ( ОСОБА_9 ) не змінився з 12 листопада 2004 року, тобто відсутня помилка, що має істотне значення для визнання правочину недійсним, адже за оспорюваним правочином відбулося відчуження ідеальної частки у праві спільної часткової власності.
Зміни у розмірі і складі будинковолодіння у цьому випадку не мають істотного значення для оцінки правочину як такого, що вчинений з дотриманням вимог ст.203 ЦК України.
Обставини, на які зроблене посилання у позові і в апеляційній скарзі мають значення для вирішення спору про поділ спільної часткової власності або ж про виділ частки із спільної часткової власності. 
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України і дав правильну оцінку встановленим фактичним обставинам та поданим у справу доказам.
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд   

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Огризкова Андрія Анатолійовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2024 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2025 року.

     Головуючий суддя                                                      О.А.Лобов  

     Судді                                                                            Л.І. Пилипчук 

В.М. Триголов