Справа № 129/1017/25
Провадження № 22-ц/801/1451/2025
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року	Справа № 129/1017/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г., 
суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Капуша І. С. у справі з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини ,-

встановив:

У березні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем у якому народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 працює по найму і має нерегулярний мінливий дохід, однак добровільно свій обов`язок по утриманню дитини не виконує, чим порушує її право на отримання належного матеріального забезпечення (утримання) від батька. Просила суд щомісячно стягувати з відповідача на її користь на утримання їх доньки ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 4000грн. на місяць, що підлягає індексації , починаючи із дня звернення до суду і до повноліття дитини
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі 4000грн., яка підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 20.03.2025р. і до повноліття дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду змінити і стягувати з нього аліменти на утримання малолітньої у розмірі 1500 грн на місяць , але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначає, що суд не встановив обставини його майнового стану, не врахував, що він не має постійного заробітку, а визначена судом сума аліментів у 4000 грн. значно перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року вищевказаним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі згідно свідоцтва про шлюб ,серії НОМЕР_1 від 19.03.2021р. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у цьому шлюбі народилась дитина - ОСОБА_4 , матір`ю якої є – ОСОБА_1 , а батьком дитини, є громадянин України – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Усі обов`язки щодо утримання та виховання доньки позивачка несе самостійно, а відповідач добровільно допомоги доньці не надає. Згоди про сплату аліментів у добровільному порядку між ними не досягнуто.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, матеріальне становище відповідача та стан його здоров`я, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, виходив із того, що у відповідача є можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 4000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір грошового утримання з боку відповідача, узгоджуватиметься з вимогами закону, відповідатиме інтересам дитини і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення суд не встановив майнового стану відповідача , не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Відповідач брав участь у розгляді справи, подав відзив на позовну заяву, однак жодних належних достатніх і достовірних доказів на підтвердження його майнового стану і спростування доводів позову не надав.
За таких обставин у колегії суддів відсутні підстави досліджувати докази та встановлювати ті обставини справи , які відповідач, користуючись своїми правами з позицій диспозитивності , у суді першої інстанції під сумнів не ставив і жодних клопотань щодо їх з`ясування не заявляв.
Не заявляв відповідач жодних клопотань по дослідженню доказів з метою спростування висновків суду і у апеляційній скарзі.
Відтак, доводи апеляційної скарги щодо цього не заслуговують на увагу, посилання у апеляційній скарзі про відсутність доходів у відповідача не заслуговують на увагу, оскільки не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а поважних причин не надання цих доказів та процесуальних підстав для їх врахування судом апеляційної інстанції відповідач не вказав. Крім того, останній не позбавлений права звернутись за зменшенням розміру призначених судом аліментів.
Щодо доводів апеляційної скарги про завищений розмір призначених судом аліментів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
З урахуванням зазначених вище вимог закону, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач здатен надавати допомогу на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 4000 грн. При цьому, на підставі наданих сторонами доказів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.
Виходячи з принципу рівності покладених на кожного з батьків обов`язків по утриманню дітей до їх повноліття, передбачених ст. 180 СК України, визначений місцевим судом розмір аліментів на дитину не можна визнати несправедливим.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що стягнутий місцевим судом розмір аліментів є завищеним і відповідач не має можливості їх сплачувати у зв`язку з відсутністю постійної роботи, не заслуговують на увагу і підлягають відхиленню з огляду на те, що відсутність стабільного заробітку не є передбаченою законом підставою для звільнення батьків від обов`язку утримання своїх дітей до повноліття. Окрім того, платник аліментів є фізично здоровою особою працездатного віку, у зв`язку з чим відсутність стабільного доходу має тимчасовий характер, і його життєві обставини не позбавляють відповідача працевлаштуватися таким чином, щоб мати фінансову спроможність утримувати свою дитину належним чином.
Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, колегія суддів дійшла висновку , що визначений місцевим судом розмір аліментів, що підлягають до стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання дитини до досягнення нею повноліття, є достатнім та справедливим, не порушує прав як платника, так і отримувача аліментів.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що не були предметом дослідження й оцінки судом, зокрема, й з вини відповідача, який самоусунувся від їх встановлення.
Колегія суддів також виходить із того, що згідно  ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, виходячи зі змісту ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним.
Решта доводів апеляційної скарги, з огляду на викладене, правильних висновків суду в частині визначеного розміру аліментів, не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Колегія суддів вважає, що суд правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення суду підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення  Гайсинського  районного  суду  Вінницької  області  від 24  квітня  2025  року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за відповідачем. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                         С. Г. Копаничук 
судді:                                                                   Л. О. Голота
                                                                     В. В. Оніщук