П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/17383/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Віятик Н.В. 
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
23 червня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в якому просив:
-визнати незаконними дії юридичної особи з назвою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що полягає у наданні неправдивої інформації, яка не відповідає дійсності;
-визнати протиправною бездіяльність (дії) юридичної особи з назвою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що полягає у порушенні імперативних строків надсилання запитуваної інформації на поштову адресу людини ОСОБА_2 ;
-визнати протиправною бездіяльність (дії) юридичної особи з назвою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що полягає у ненаданні запитуваної інформації по суті конкретно поставлених питань у запиті людини ОСОБА_2 від 21.11.2024 р.;
-зобов`язати уповноважену посадову особу юридичної особи з назвою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг об`єктивно розглянути запит чоловіка Олександра від 21.11.2024 р. та надати (надіслати поштовим відправленням) людині ОСОБА_2 повні, конкретні та однозначні відповіді по суті та в повному обсязі, у хронологічному порядку відповідно до конкретно поставлених питань у запиті людини ОСОБА_2 від 21.11.2024 р.;
-постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до юридичної відповідальності відповідальних осіб юридичної особи з назвою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг які вчинили протиправні дії чи протиправну бездіяльність що розгляду запиту людини ОСОБА_2 від 21.11.24 р. 
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зокрема вказано, що у відповіді на запит, відповідач    надав інформацію на питання № № 1,3, яка стосується виключно споживача, а не побутового споживача, які є різними суб`єктами з різними правами та обов`язками, про що було зазначено у  запиті від 21.11.24 р. На питання №№2,4 відповіді взагалі не надано.
При цьому, позивач зауважив, що вимагав у найкоротший строк надати конкретні відповіді на конкретно поставлені запитання у повній хронологічній послідовності до конкретно поставлених питань без формалізму та надіслати у паперовому вигляді на його поштову адресу з одночасним надсиланням на його електронну адресу, однак до цього часу запитувана інформація на поштову адресу в паперовому вигляді не надходила, що є порушенням права ОСОБА_1 , відповідно до ст. 34 Конституції України.
Скаржник також просив звернути увагу і на той факт, що  у разі якщо відповідач, як належний розпорядник запитуваної інформації, не надає конкретних відповідей на прості, конкретно поставлені у запиті запитання, трактує нормативно-правові акти на свій власний розсуд, спотворюючи факти, то в такому разі він не надає належні роз`яснення з питань, які важливі для Запитувача (суспільства), здійснює неналежне урядування як орган публічної влади, вводить запитувача (громадськість) в оману, що є неприпустимим. Витяг з реєстру на відправку поштової кореспонденції, на думку позивача, не може вважатися належним доказом поштового відправлення. 
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із зверненням (запитом на отримання публічної інформації), в якому просив надати відповіді на наступні питання:
1. Чи є побутовий споживач учасником ринку електричної енергії?
2. Чи зобов`язаний побутовий споживач купувати електричну енергію у електропостачальників-юридичних осіб приватного права?
3. Чи може побутовий споживач мати електроустановку у багатоквартирному житловому будинку або у приватному житловому будинку (домоволодінні)?
4. Чи можна вважати, що через прилад обліку електричної енергії (лічильник), встановлений в багатоквартирному житловому будинку побутового споживача, а саме на конкретну квартиру, або встановлений у приватному житловому будинку побутового споживача, здійснюється комерційний облік електричної енергії?
5. Чи є ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" (ЄДРПОУ 41835359) трейдером, який купує електроенергію у ДП "Гарантований покупець" (ЄДРПОУ 43068454) та у НАЕК ЕНЕРГОАТОМ (ЄДРПОУ 24584661), а потім перепродує електроенергію, в тому числі, побутовим споживачам за відповідними договорами в якості "універсальної послуги"? (Спекуляція).
6. Чи має ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" (ЄДРПОУ 41835359) ліцензію на здійснення трейдерської діяльності на ринку електроенергії, якщо ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" щоденно купує електроенергію у ДП "Гарантований покупець" (ЄДРПОУ 43068454) та у НАЕК ЕНЕРГОАТОМ (ЄДРПОУ 24584661), а потім перепродує електроенергію, в тому числі, побутовим споживачам за відповідними договорами в якості "універсальної послуги"?
У своєму зверненні позивач вимагав у найкоротші строки надати конкретні відповіді на конкретно поставлені питання у повній хронологічній послідовності до конкретно поставлених питань без формалізму та надіслати у паперовому вигляді на його поштову адресу з одночасним надсиланням на електронну адресу.
Листом від 27.11.2024 №13583/09/7-24 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг повідомила позивача про таке:
"Щодо питань першого - п`ятого запиту: Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Важливою ознакою публічної інформації є її попередня фіксація на матеріальному носії. Закон регулює відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати інформацію (зокрема й роз`яснювати законодавство, створювати довідки, витяги чи надавати пояснення).
Цей Закон не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Враховуючи зазначене повідомляємо, що оскільки запитувана Вами інформація потребує надання роз`яснень та не є публічною, відповідні роз`яснення будуть надані у порядку та строки, встановлені вимогами Закону України «Про звернення громадян».
Щодо питання шостого запиту: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» (далі - ТОВ «ЕНЕРА ВІННИПЯ») (код ЄДРПОУ 41835359), має ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, видану відповідно до постанови НКРЕКП від 14.06.2018 № 429.
Одночасно повідомляємо, що ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» за отриманням ліцензії на право провадження господарської діяльності з перепродажу електричної енергії (трейдерської діяльності) до НКРЕКП не зверталося і, відповідно, ліцензії не отримувало.".
Окрім того, листом від 17.12.2024 №14481/20.1/7-24 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розглянувши запит від 21.11.2024 та у доповнення до листа від 27.11.2024 №13583/09/7-24, повідомила позивача про наступне:
"Щодо питань першого та другого запиту: Правові економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон).
Згідно з положеннями статті 1 Закону учасник ринку електричної енергії - це виробник, електропостачальник, трейдер, оператор системи передачі, оператор системи розподілу, оператор малої системи розподілу, оператор ринку, гарантований покупець, оператор установки зберігання енергії та споживач, які провадять свою діяльність на ринку електричної енергії в порядку, передбаченому цим Законом.
Споживачем, відповідно до положень Закону є фізична особа, у тому числі фізична особа- підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
Разом з цим згідно з пунктом 1.l.1 глави 1.1 розділу І Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), споживачі єучасниками роздрібного ринку.
При цьому, фізична особа є учасником роздрібного ринку електричної енергії у разі набуття статусу споживача електричної енергії шляхом врегулювання договірних відносин щодо розподілу та постачання електричної енергії, що буде нею використовуватися на власні потреби.
Відповідно до положень статті 56 Закону постачання електричної енергії електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.
Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання енергетичної енергії споживачу, укладених згідно з затвердженими Регулятором примірним договором постачання електричної енергії споживачу, типовим договором постачання електричної енергії споживачу на умовах надання універсальної послуги та/або типовим договором постачання електричної енергії споживачу постачальником «останньої надії».
Крім цього частиною другою статті 2 Закону встановлено, що основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносини між ними визначаються нормативно-правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема ПРРЕЕ, які регулюють взаємовідносини, що виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем, у тому числі умови постачання електричної енергії споживачам, систему договірних відносин між учасниками роздрібного ринку, права та обов`язки учасників ринку, процедуру заміни споживачем постачальника електричної енергії, умови та порядок припинення та відновлення постачання електричної енергії споживачу, процедуру розгляду скарг споживачів, особливості постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги, постачальником «останньої надії».
Щодо питань третього та четвертого запиту: Згідно з положеннями статті 1 Закону електроустановка це комплекс взаємопов`язаних устаткування і споруд, що призначаються для виробництва або перетворення, передачі, розподілу, споживання електричної енергії чи зберігання енергії.
Відповідно до положень пункту 1.1.2 глави 1.1 розділу І ПРРЕЕ, об`єкт - це електрифікована споруда (сукупність електрифікованих споруд на одній території) або частина електрифікованої споруди, що належить суб`єкту господарювання або фізичній особі на праві власності або користування; об`єкт побутового споживача - це квартира, житловий будинок (частина будинку), приватне домогосподарство, садовий будинок та інші об`єкти житлової нерухомості, визначені у пункті 14.1.129 Податкового кодексу України, що належать індивідуальному побутовому споживачу на праві власності або користування та яким присвоєні окремі адреси, а також земельна ділянка, призначена для індивідуального житлового будівництва зазначених об`єктів житлової нерухомості.
Таким чином, у розумінні ПРРЕЕ, електроустановки споживача це, зокрема інженері електричні мережі, пов`язані зі спорудою - об`єктом побутового споживача, призначені для споживання електричної енергії та приєднані до електричних мереж на території діяльності оператора системи, вважаються складовою об`єкта побутового споживача.
У свою чергу зазначаємо, що згідно зі статтею 1 Закону комерційний облік електричної енергії- сукупність процесів та процедур із забезпечення формування даних щодо обсягів виробленої, відпущеної, переданої, розподіленої, спожитої, імпортованої та експортованої електричної енергії у визначений проміжок часу з метою використання таких даних для здійснення розрахунків між учасниками ринку.
Відповідно до положень пункту 1.2.1 глави 1.2 розділу І Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311 (далі - ККО), площадка комерційного обліку (площадка вимірювання)-забезпечена точкою комерційного обліку або точками комерційного обліку електроустановка або сукупність електроустановок користувача системи, виключно між якими можливі перетікання електричної енергії технологічними електричними мережами, у які відбирається або з яких відпускається електрична енергія; точка комерційного обліку (ТКО)-фізична або умовна (віртуальна) точка (як елементу інформаційної моделі ринку), ідентифікована відповідним ЕІС - кодом, якої стосуються дані комерційного обліку електричної енергії, які використовуються для розрахунків між учасниками ринку електричної енергії та/або для формування звітності.
Положенням пункту 4.4.1 глави 4.1 розділу ІV ККО визначено, що площадки та області комерційного обліку є базовими елементами інформаційної моделі організації комерційного обліку на ринку електричної енергії.
Отже, для здійснення розрахунків між учасниками ринку електричної енергії відповідно до укладених договорів щодо розподілу/постачання електричної енергії із споживачем, використовується точка комерційного обліку, яка ідентифікується ЄІС - кодом.
Щодо питання п`ятого: Відповідно до статті 55 Закону, постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.
ТОВ «Енера Вінниця» провадить господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу, видану відповідно до постанови НКРЕКП від 14.06.2018 № 429, та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території.
Разом з цим, покладення зобов`язань з надання універсальних послуг не обмежує права електропостачальника здійснювати постачання електричної енергії за вільними цінами.
Враховуючи зазначене, суб`єкт господарювання у разі отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії має право здійснювати купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку електричної енергії.
При цьому, згідно з положеннями статті 54 Закону, трейдерська діяльність підлягає ліцензуванню у разі відсутності у суб`єкта господарювання інших ліцензій, обов`язкових для провадження діяльності на ринку електричної енергії. Трейдери здійснюють купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку електричної енергії, крім її продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.
Також, зазначаємо, що відповідно до Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 (далі - Положення), на учасників ринку електричної енергії, у тому числі на ТОВ «Енера Вінниця», покладено спеціальні обов`язки з метою забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів.
Ураховуючи зазначене, ТОВ «Енера Вінниця» здійснює постачання електричної енергії побутовим споживачам, які знаходиться на території здійснення його діяльності, за фіксованими цінами, визначеними у додатку 3 до Положення. При цьому, ТОВ «Енера Вінниця» здійснює придбання електричної енергії у АТ «НАЕК «Енергоатом» для таких споживачів.
Разом з цим, положенням наказу Міністерства енергетики України віл 21.03.2022 № 132 «Про забезпечення купівлі-продажу електричної енергії постачальниками універсальних послуг в особливий період» з метою забезпечення безпеки постачання електричної енергії передбачена можливість здійснення постачальником універсальних послуг купівлі у ДП «Гарантований покупець» прогнозних обсягів споживання електричної енергії для всіх своїх споживачів.".
Позивач, вважаючи, що відповідачем як розпорядником інформації, надано неправдиву та неповну інформацію, а також порушено строки надсилання відповіді на запит, звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст.34 Конституції України).
За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, зазначено, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).
У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційним Судом України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України   можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий   пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).
У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).
Відповідно ст.1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація-є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Частинами 1, 2 статті 7 вказаного Закону встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI.
У ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" наведено визначення, за яким публічна інформація-це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" регламентовано, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
П.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
За правилами ст.5 цього Закону одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно із ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації – фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації – суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
За змістом ч.1 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію–це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Частиною другою статті 19 Закону №2939-VI закріплено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
За приписами, встановленими у частинах першій і четвертій статті 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави дійти висновку, що орган, до якого направлено запит громадянина на отримання публічної інформації, зобов`язаний об`єктивно і вчасно його розглянути, перевірити викладені в ньому факти, та надати запитувачу достовірну, точну й повну інформацію на його запит у встановлені законом строки.
В той же час, частиною 1 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту зокрема в таких випадках розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в наданні інформації за сукупності двох умов-розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону.
При цьому, пунктом 6 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Тобто, виходячи з положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" діє презумпція достовірності інформації, що надається розпорядником у відповідь на запит.
За надання недостовірної інформації розпорядники інформації несуть відповідальність, передбачену частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Вказане узгоджується з п. 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 “Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації”.
Також, Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі  № 120/10564/22 зазначив, що суди при розгляді спорів що стосуються спорів стосовно   права   на доступ до інформації, повинні зокрема  звертати увагу на визначення характеру запитуваної інформації на предмет віднесення її до публічної. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із запитом від 21.11.2024.
На вищевказаний запит відповідач надав відповіді від 27.11.2024 та від 17.12.2024.
Однак, як вказує ОСОБА_1 , відповідь на запит містить неправдиву інформацію та така направлена з порушенням строків надсилання запитуваної інформації на поштову адресу.
Між тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, сама лише незгода позивача зі змістом отриманої відповіді не може свідчити про її недостовірність чи невідповідність дійсності.
Колегія суддів вважає обгрунтованою позицією суду першої інстанції і про те, що твердження ОСОБА_1 про суперечність наданої інформації законодавству не підтверджені об`єктивними доказами. 
Відповідно до принципу добросовісності та об`єктивності, оцінка правдивості інформації має ґрунтуватися на її відповідності фактичним обставинам, передбаченим законодавством критеріям та офіційним джерелам, а не на суб`єктивному сприйнятті чи очікуваннях заявника.
Окрім іншого, колегія суддів дослідивши як зміст запиту, так і відповідь на запит, погоджується з доводами відповідача в тій частині, що частина запитуваної інформації не є публічною,  оскільки ОСОБА_1 просить надати не відомості, що були отримані або створені в процесі виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або які знаходяться у його володінні, а порушує питання, відповідь на які містяться в чинному законодавстві, що регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею,  розподілом та постачанням електричної енергії.  
Щодо тверджень позивача про протиправною бездіяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідача щодо не оформлення ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" паперової ліцензії на провадження з постачання електричної енергії споживачу (видана 14.06.2018 за №429) та не отримання ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" ліцензії на здійснення трейдерської діяльності, колегія суддів вважає, що в рамках розгляду справи, що стосується правовідносин  з приводу отримання публічної інформації, не може надаватися правова оцінка діям чи бездіяльності відповідача, пов`язаних з наданням (ненаданням) ліцензії. 
Також, на думку колегії суддів є вірними висновки суду першої інстанції про  правомірність наданих позивачу в листі від 27.11.2024 роз`яснень в частині того, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом, оскільки запитувана інформація потребує надання роз`яснень та не є публічною, відповідні роз`яснення будуть надані у порядку та строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян".
Відповідні роз`яснення були надані у порядку та строки, визначені Законом України “Про звернення громадян”, листом від 17.12.2024 № 14481/20.1/7-24.
Крім того, як підставно звернуто увагу судом першої інстанції, інформація на запит від 21.11.2024, яка надана відповідачем листом від 17.12.2024 № 14481/20.1/7-24 не перевищує строки, встановлені ч. 4 ст. 20 Закон України "Про доступ до публічної інформації", тобто 20 робочих днів.
Стосовно посилань позивача про не направлення запитуваної інформації на його поштову адресу, колегія суддів вказує на таке.
Згідно з пунктами 66-68 Правил надання поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі Правила №270) у разі відправлення згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список в електронному вигляді за формою, визначеною оператором поштового зв`язку. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії (згрупованих за способом пересилання), що включаються до одного списку, та кількість таких списків визначаються оператором поштового зв`язку.
Список засвідчується підписом відправника. Якщо відправником є юридична особа, список згрупованих внутрішніх рекомендованих поштових карток, листів, бандеролей засвідчується підписом відповідального працівника цієї особи, список згрупованих внутрішніх листів та бандеролей з оголошеною цінністю, посилок, прямих контейнерів, поштових переказів - підписами керівника та головного бухгалтера. Підписи скріплюються відповідними печатками (за наявності).
Про прийняття для пересилання згрупованих поштових відправлень, поштових переказів видається один розрахунковий документ на один список. Один примірник списку видається відправникові.
З урахуванням наведених положень Правил № 270, колегія суддів вважає, що надані позивачем копії  витягів з реєстру на відправку кореспонденції НКРЕКП від 28.11.2024 та від 18.12.2024, не  є достатнім доказом на підтвердження факту направлення відповідей на поштову адресу позивача. 
В той же час, під час судового розгляду справи встановлено, що відповіді на запит, отримані ОСОБА_1 на його електронну адресу, а відтак останньому був відомий зміст відповідей на поставлені ним запитання. При цьому, позивачем не наведено в чому полягає порушення відповідачем його права  на отримання інформації при направленні відповіді на інформацію електронною поштою, а не засобами поштового зв`язку.
Та обставина, що відповідач не надав належних доказів про направлення листів поштою, не може слугувати єдиною та беззаперечною підставою для визнання протиправною бездіяльності  відповідача, що призвела до порушення права позивача на отримання інформації. 
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сторчак В. Ю.    Матохнюк Д.Б.