Справа № 127/6434/25
Провадження № 22-ц/801/1466/2025
Категорія: 69
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року	Справа № 127/6434/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.,
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні   апеляційну  скаргу  ОСОБА_2     на  рішення  Вінницького  міського   суду  Винницької  області  від 25  квітня  2025  року, ухвалене під головуванням  судді Іщук Т. П., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Зазначав, що 24.11.2023 у відділі ДРАЦС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) між сторонами був зареєстрований шлюб ,актовий запис №2500. Від шлюбу мають малолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на життя, місце роботи, ведення спільного господарства. Між ними постійно виникали сварки, що негативно впливають на стан позивача та дитини. Сторони спільно не проживають, шлюбних стосунків не підтримують, вважає, що збереження шлюбу є неможливе, а тому просив суд шлюб між ними розірвати , судові витрати залишивши за ним.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24.11.2023 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №2500.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд не насилав на її адресу копії ухвали про відкриття та позовної заяви, чим побавив її можливості подати відзив на позовну заяву; розглянув справу без її участі; не з`ясував усіх обставин справи; не надав сторонам строку для примирення. 
11 червня 2025 року ОСОБА_2 подала апеляційному суду клопотання, у якому просить суд надати сторонам строк для примирення. 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
ОСОБА_2 не обґрунтувала поважність причини неподання нею відзиву на позов з наданням усіх доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються її заперечення та причину не заявлення нею аналогічного клопотання до суду першої інстанції. 
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про надання сторонам строку для примирення слід відмовити.
Заслухавши доповідача, осіб, що приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вищевказаним вимогам закону відповідає.
Судом встановлено, що 24 листопада 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у відділі ДРАЦС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №2500.
Сторони у шлюбі мають доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між собою вони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, шлюб фактично розпався.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спільне подружнє життя у сторін не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені і поновлювати їх вони не мають наміру. Неповідомлення відповідачкою своєї позиції щодо позову, суд розцінив як байдужість до збереження сім`ї. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував усіх обставин справи та неправильно застосував норми матеріального права , є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно  ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення для справи.
Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.
Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частина 1 ст. 55 СК України визначає, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. А згідно з частиною 4 примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Отже, за концепцією національного законодавства шлюб утворюється між чоловіком та жінкою за власним бажанням та за наявністю вільної згоди на проживання однією сім`єю та укладення шлюбу з відповідними юридичними наслідками.
Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Так, якщо один з подружжя вважає, що збереження шлюбу суперечить його інтересам, він має право звернутися до суду з відповідним позовом відповідно його обґрунтувавши та вказавши в зв`язку з якими саме життєвими обставинами він прийшов до такого висновку.
За ст. 112 СК України  суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Пленум Верховного суду України в п.10 постанови від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Колегія суддів вважає, що суд відповідно до вимог ст.112 СК України з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, взяв до уваги наявність у подружжя дитини, відсутність їх спільного бажання зберегти шлюб та інші обставини життя подружжя. 
Відповідач ОСОБА_2 не довела суду необхідність вжиття заходів для збереження сім`ї, а позивач ОСОБА_1 не визнав обставини викладені в апеляційній скарзі , не підтвердив факт примирення та спільне бажання сторін зберегти сім`ю.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надсилав на адресу відповідачки копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви, не повідомляв про розгляд справи , чим порушив її процесуальні прав , не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.
На запит суду департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради надано інформаційну довідку з реєстру Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . 
В ухвалі суду про відкриття провадження у справі від 07 березня 2025 року зазначено, що розгляд справи буде проводитись в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) осіб. Запропоновано відповідачу – ОСОБА_2  надати суду (в копії позивачу) протягом 15днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження відзив на позов з наданням усіх доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, та документів, що підтверджують надіслання (надання)відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Роз`яснити відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 12 березня 2025 року , ОСОБА_2 отримала ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви (а.с. 18). 
Однак відзиву і жодних клопотань, у тому числі ,й про надання судом першої інстанції сторонам строку на примирення, суду не надала.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд з часу подачі даного позову до суду у лютому 2025 року та протягом всього часу розгляду справи у суді першої інстанції не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов та клопотання про надання судом строку для примирення сторін. 
Процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі , правильні висновки суду не спростовують . 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення  Вінницького міського суду Винницької області від 25 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Головуючий                                                            С. Г. Копаничук 
судді:                                                                          Л. О. Голота 
                                                                         В. В. Оніщук