ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 р.	Справа № 520/677/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., повний текст складено 12.03.25 року по справі № 520/677/25
          за позовом              ОСОБА_1  
          до             Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України ,             Державної податкової служби України                     
          про визнання неправомірними податкові повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  звернулася до  Харківського окружного адміністративного суду  з  зазначеним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України,  Державної податкової служби України, в якому просить суд: 
- визнати неправомірним податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2408122-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2019 рік у сумі 148 743,61 грн та № 2408123-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2020 рік у сумі 172 734,84 грн. 
- скасувати у повному обсязі податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2408122-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2019 рік у сумі 148 743,61 грн та № 2408123-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2020 рік у сумі 172 734,84 грн. 
- визнати неправомірним рішення № 38684/6/99-00-06-01-02-06 від 25.12.2024 Державної податкової служби України щодо відмови у задоволенні скарги фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ). 
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати в справі, зокрема витрати на правничу (правову) допомогу адвоката у сумі 15 000 гривень 00 копійок та суму сплаченого судового збору – 2 571 гривню 83 копійки.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.  Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2408122-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2019 рік у сумі 148 743,61 грн. та № 2408123-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2020 рік у сумі 172 734,84 грн.  В іншій частині позовних вимог відмовлено.  Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1  сплачений судовий збір у сумі 2571 (дві тисячі п`ятсот сімдесят одна) грн. 83 коп. 
Головне управління ДПС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , вважає рішення суду таким, що прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, із неповним та частковим дослідженням наданих доказів. Вказує , що згідно інформації щодо реєстрації податкових накладних дохід ОСОБА_1 отриманий саме від оренди складського приміщення, тобто доводи суду першої інстанції щодо використання оподаткованої земельної ділянки у власній підприємницькій діяльності за призначенням є неспроможними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки дохід від платника податків відображено позивачем в декларації від надання в оренду власного нерухомого чи орендованого майна, тобто від жодного виробництва будь-якого доходу Позивачем не отримано в оподаткований період, декларація додається. ГУ ДПС звертає увагу Суду, на правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 14.05.2020 у справі № 826/13115/16 згідно з якою умовою несплати земельного податку за спрощеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Позивачем не дотримано умови, передбачені чинним законодавством для застосування пільги щодо визначення податкових зобов`язань з земельного податку, ОСОБА_1 не має жодних доказів щодо використання земельної ділянки у своїй господарській діяльності та взагалі з урахуванням того, що позивач займається наданням в оренду власного чи орендованого майна застосування пільги є неможливим. Підтвердженням господарської діяльності є факт отримання доходу, що декларується платником податків. Відповідно до податкових декларацій Позивача за 2019 та 2020 роки, основний дохід був отриманий саме від оренди нерухомого майна. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 у справі № 520/677/25 в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає її безпідставною, необґрунтованою, а отже такою, що не підлягає задоволенню. Вказує , що визначення суми податкового зобов`язання за 2019 рік та за першу половину 2020 року з підстави надання в оренду земельної ділянки/нежитлової будівлі, розташованої на цій ділянці, та наполягання апелянта на тому, що цей факт є причиною незастосування пільги, є такими, що не відповідають нормам Податкового кодексу України у редакції, чинній у 2019 році та першій половині 2020 року, за які і було нараховано податкові зобов`язання. До відзиву на апеляційну скаргу додаються податкові накладні Позивача за 2019 та 2020 звітні роки, з яких вбачається, що джерелом доходу Позивача у зазначені періоди було надання таких послуг: «оренда складського обладнання», «оренда офісного приміщення», «зберігання матеріальних цінностей», «надання в оренду верстату токарно-гвинторізного 16К2», «оренда складського приміщення», «оренда автотранспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER», «оренда офісної техніки». Додані податкові накладні спростовують інформацію Апелянта щодо отримання доходу Позивачем виключно від надання в оренду складських приміщень. Більше того, дані документи підтверджують факт того, що основну частину доходу Позивач отримала від здійснення власної господарської діяльності із використанням земельної діяльності. З огляду на інформацію, яка міститься в податкових накладних за 2019 та 2020 роки, лише незначна частина доходу Позивача отримана від надання складських приміщень в оренду. Більша ж частина доходу отримана від здійснення власної господарської діяльності - розміщення електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстату, офісної техніки, вантажопасажирського автомобіля марки Volkswagen Transporter, які також використовуються в господарської діяльності Позивача, що відображено в податкових накладних під таким описом послуг: «оренда складського обладнання», «зберігання матеріальних цінностей», «надання в оренду верстату токарно-гвинторізного 16К2», «оренда автотранспортного засобу VOLKSWAGEN», «оренда офісної техніки». Отже, Апелянт, незважаючи на наявність у нього доступу до поданих Позивачем податкових накладних, фактично здійснивши їх аналіз, виходячи з доводів викладених у відзиві, безпідставно стверджує про отримання доходу ФОП ОСОБА_1 , виключно від діяльності з надання в оренду нежитлових приміщень, залишаючи поза увагою відомості з реєстру податкових накладних про отримання платником податків основної частини доходу від інших видів діяльності, згідно з податковими накладними за 2019 та 2020 роки. Також. Зазначає , що норма, викладена у п.п. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 ПК України є спеціальною по відношенню до п. 284.3. ст. 284 ПК України, із цього слідує, що до Позивача в частині сплати земельного податку на земельну ділянку, що використовується у господарській діяльності Позивача, має застосовуватися п.п. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 ПК України. Вказує , що Позивач на регулярній основі передавала власне майно в оренду протягом певного проміжку часу, мала на меті отримання прибутку, тобто мала розумну економічну причину (ділову мету), що свідчить про здійснення Позивачем саме господарської діяльності на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:0039, загальною площею 0,1145 гектар. Додатково просить врахувати, що Позивач надає в оренду іншим суб`єктам господарювання лише частину нерухомого майна, що фактично (математично) підтверджується сумою площ усіх приміщень, що здаються в оренду згідно з договорами оренди, наданих Позивачем в додатках до позову (а саме: № 0101001 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; № 0101005 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; № 0101003 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; № 0103001 від 01.03.2017 між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2 та № 0112001 від 01.12.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2. Загалом 50 м2.) та відношенням цієї площі до усієї площі нерухомого майна, за яку Апелянтом нараховано податкові зобов`язання (1145 м2).  Тобто, відсоток приміщень Позивача, які ним здаються в оренду становить – 4,36%. Інша частина складського приміщення за вищевказаною адресою, яка не передається Позивачем третім особам в оренду, використовуються для розміщення електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстату, офісної техніки, вантажопасажирського автомобіля марки Volkswagen Transporter, які також використовуються в господарської діяльності Позивача. Більш того, автомобіль марки VolkswagenTransporter відображено Позивачем у звіті за формою 20-ОПП, що також не заперечується Апелянтом. Земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:0039, загальною площею 0,1145 га з цільовим призначенням: для обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1» Позивач у зазначений період використовувала у господарській діяльності, а саме: використовувала у якості складських приміщень та місць зберігання верстаків та транспортних засобів, що передаються в оренду за договорами . Окрім використання земельної ділянки та нежитлової будівлі, розташованої на ній, у якості складських приміщень та місць зберігання верстаків та транспортних засобів, що передавалися в оренду за договорами, Позивач до внесення змін до п.п. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України Позивач надавала частину нежитлової будівлі в оренду за наступними договорами: № 0101001 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 ; № НОМЕР_3 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 ; № НОМЕР_4 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 ; № 0103001 від 01.03.2017 між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 та № 0112001 від 01.12.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 , при цьому, як вже було зазначено вище, в оренду передавалась лише частина приміщень - НОМЕР_5 із загальної площі – 1145 м2. Також варто зазначати, що відповідно до п. 1.6. вказаних Договорів оренди складських приміщень сторонами визначено, що разом з приміщенням ФОП ОСОБА_1 передає у оренду частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 » та частину земельної ділянки відповідно та пропорційно орендованої площі приміщення з урахуванням прибудинкової території та території, необхідної для проведення навантажувальнорозвантажувальних робот у своїй господарській діяльності. Копії даних договорів та додаткових угод до них містяться у матеріалах справи. Отже, з наведеного вбачається, що більша частина приміщень використовувалася ФОП ОСОБА_1 у господарській діяльності, яка не пов`язана із переданням приміщень в оренду, що підтверджується договорами та виписками. Також, зазначає , що  факт використання Позивачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:0039, загальною площею 0,1145 га з цільовим призначенням: для обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1» у господарській діяльності та звільнення Позивача від сплати земельного податку у зв`язку із таким використанням є установленим Харківським окружним адміністративним судом у постанові від 22.12.2016 у справі № 820/6123/16 та таким, що не потребує доказування.  Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 у справі № 520/677/25 залишити без змін. 
В додаткових поясненнях позивач вказує , що основним видом діяльності Позивача (КВЕД) є 52.10 Складське господарство. Іншими видами діяльності є: 77.33 Надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп`ютерів; 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля. Тобто, здавання в оренду приміщень, машин, устаткувань, техніки, а також здійснення діяльності щодо складського господарства (в даному випадку відповідальне зберігання майна третіх осіб) і є суттю та змістом здійснення господарської діяльності Позивачем, за здійснення якої остання отримує прибуток. Правочини щодо надання третім особам в оренду приміщення (його частини), машин, устаткувань, техніки, а також здійснення діяльності щодо складського господарства та іншого. Додатково надає суду копії Плану земельної ділянки та Технічного паспорту на належне йому нежитлове приміщення для пояснення схематичного розташування приміщення та майна Позивача, що ним здається в оренду відносно земельної ділянки . Зазначає, що згідно п. 1.8. Договорів оренди (оренда частини приміщення під склад), з урахуванням Додаткових угод (копії додаються), разом із частиною приміщення кожен Орендар отримує в користування частину земельної ділянки поза межами розташування нежитлової будівлі площею 11 м2. Також, Позивачем здійснюються заходи щодо встановлення порядку користування Орендарями будівлею за адресою: АДРЕСА_3 та земельною ділянкою, на якій розміщена зазначена будівля, а також забезпечення дотримання правопорядку, санітарних норм, безпеки та ефективного використання приміщень і прилеглої території. З цією метою, наказом 01-01/19 від 01.01.2019 затверджено та введено в дію з «01» січня 2019 року Правила користування будівлею за адресою: АДРЕСА_3 та земельною ділянкою, на якій розміщена дана будівля (далі – Правила), які є обов`язковими для виконання всіма Орендарями та/або Суборендарями будівлі, а також майна, розташованого в будівлі та яке надається в оренду. Стосовно іншої частини земельної ділянки, що не відводилась Орендарям нежитлового приміщення, а саме території, що на Плані земельної ділянки позначена вздовж цифр 7, 8, 1, 2, 3, 4 та 5 (до графічного штрихування території спільного користування), то дана частина земельної ділянки (прилегла по усьому периметру до виробничого приміщення) використовується Позивачем у своїй господарській діяльності шляхом забезпечення протипожежного захисту своєї території. Інша частина земельної ділянки, позначена схематично «Ділянка для спільного користування» на Графічному зображенні План-схеми земельної ділянки, що є додатком №1 до вказаного вище Наказу №01-02/19 від 01.01.2019 – відведена для спільного користування Орендарів/Суборендарів та їх контрагентів, а також Позивача (зокрема, але не виключно: для паркування транспортних засобів, здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, відведено місце для збору сміття та подальшого його вивезення, тощо). 
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги , наполягав на її задоволенні.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав свої заперечення проти задоволенні апеляційної скарги . 
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 , зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців як фізична особа-підприємець з 11 травня 2010 року, номер запису: 24800000000121236, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Позивач є платником єдиного податку, відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_6 та зареєстрованих кодів видів економічної діяльності має право та здійснює господарську діяльність у наступних напрямках: 52.10 Складське господарство, 77.33 Надання в оренду офісних машин і устатковання, у тому числі комп`ютерів, 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів.
На підставі рішення Господарського суду Харківської області по справі № 5023/2008/11 від 12 квітня 2011 року за позивачем було визнано право власності на нежитлову будівлю літ. “Д-1”, що розташована по АДРЕСА_2 .
Також судом встановлено, що 29 жовтня 2012 року між позивачем та Харківською міською радою Харківської області в особі Харківського міського голови Кернеса Г.А. був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки № 72/12. 
Земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:003, загальна площа якою становить 0,1145 га. Призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Належну позивачу земельну ділянку та нежитлову будівлю позивач в період 2019 та 2020 років використовував у своїй господарській діяльності, а саме: надання в оренду частини складських приміщень (до внесення змін до законодавства та до моменту втрати економічної доцільності), надання в оренду офісних меблів, верстаків, транспортних засобів та іншого устаткування.
09.10.2024 року позивач засобами поштового зв`язку отримала податкові повідомлення-рішення від 18.09.2024 за № 2408122-2405-2030-UA63120270000028556, № 2408123- 2405-2030-UA63120270000028556, за якими їй було визначено суму податкового зобов`язання із сплати земельного податку з фізичних осіб: - за 2019 рік – 148 743,61 грн; - за 2020 рік – 172 734,84 грн.
Представником позивача був направлений адвокатський запит до ГУ ДПС у Харківській області стосовно підстав виникнення податкових зобов`язань та надання детального розрахунку до ППР по земельному податку, винесеного позивачу. 
22.10.2024 засобами електронної пошти представником позивача було отримано відповідь на адвокатський запит, де наведено розрахунок податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб та зазначено наступне:
Відповідно до інформаційних ресурсів, які є у розпорядженні ГУ ДПС Нікітіна О.Г. перебуває на обліку в контролюючому органі, як платник земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:0039, загальною площею 0,1145 гектар. Також ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування (3 група), одним з видів діяльності якої є 66.20 - Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Відповідно до пункту 297.1 статті 297 ПКУ, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку). 
Отже, суб`єкти господарювання — платники єдиного податку, що є власниками земельних ділянок, є платниками земельного податку у разі здійснення ними діяльності з надання земельних ділянок та /або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку), у тому числі, якщо надання в оренду нерухомого майна є одним з видів діяльності або основним.
Позивач, вбачаючи в неправомірному нарахуванні податкового зобов`язання звернулася зі скаргою № б/н від 24.10.2024 до Державної податкової служби України.
Рішенням № 38684/6/99-00-06-01-02-06 від 25.12.2024 Державної податкової служби України було відмовлено у задоволенні скарги фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 та зазначено ,зокрема, що в ході розгляду скарги встановлено, що Скаржник є фізичною особою-підприємцем - платником єдиного податку, згідно з обліковими даними має види діяльності за КВЕД, зокрема, (52.10) - складське господарство; (68.20) - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, дохід від якого декларує у податкових деклараціях платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця. Проте, відсутнє підтвердження, що земельна ділянка площею 0,1 145 га, кадастровим номером 6310137900:02:016:0039, використовувалась Скаржником протягом 2019- 2020 років у господарській діяльності, оскільки, відповідно повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадитъся діяльність, за формою № 20-ОПП, зазначено лише автомобіль Volkswagen Transporter, який здається в оренду податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу (п.287.10 ст. 287). Враховуючи вищевикладене і керуючись главою 4 ПК України Державна податкова служба України залишає без змін ППР ГУ ДПС у Харківській області від 18.09.2024 №2408122-2405-2030-UA63120270000028556, № 2408123-2405-2030-UА63120270000028556, а скаргу - без задоволення”.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги частково , суд першої інстанції виходив з того , що більша частина приміщень використовувалася ФОП ОСОБА_1 у господарській діяльності, яка не пов`язана із переданням приміщень в оренду, що підтверджується наведеними вище договорами, а тому оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2408122-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2019 рік у сумі 148 743,61 грн та № 2408123-2405-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2020 рік у сумі 172 734,84 грн. є такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.  Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання неправомірним рішення № 38684/6/99-00-06-01-02-06 від 25.12.2024 Державної податкової служби України щодо відмови у задоволенні скарги фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 , оскільки за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства повноваження ДПС України щодо прийняття рішень за результатами розгляду скарг платника податків є дискреційними повноваженнями та визначаються виключною компетенцією органу.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі -ПК України).
Пунктом 14.1 статті 14 ПК України визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (підпункт 14.1.72); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73); земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74); плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147).
Згідно з пунктом 269.1 статті 269 ПК України платники земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) (підпункт 269.1.1); землекористувачі (підпункт 269.1.2).
Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Згідно з пунктом 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
За правилами абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Пунктом 287.6 статті 287 ПК України передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Таким чином, платником земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, які зобов`язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, що перебувають у їх власності або користуванні. Обов`язок сплачувати земельний податок виникає у власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.
Пунктом 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).
Так, відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Тобто, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, не встановлена.
Відтак, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі № 826/8675/17 та від 17.04.2024 у справі № 826/17360/16.
Зокрема, Верховний Суд у постанові від 22.04.2024 року у справі №560/2530/22 за позовом фізичної особи-підприємця про скасування податкових повідомлень-рішень про донарахування земельного податку вказав: «Суди попередніх інстанцій установили, що споруди, які знаходяться на земельних ділянках використовуються у підприємницькій діяльності позивача. Фактично в господарській діяльності позивача використовуються належні приміщення (будівлі), транспортні засоби, а не земельні ділянки. Доказів використання саме земельних ділянок у господарській діяльності, ОСОБА_1 не надав. Отже, доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв`язку з тим, що він є суб`єктом господарювання та перебуває спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності не підтвердились.»
Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.11.2015 (справа №21-2352а15), а також Верховним Судом у постановах від 13.06.2018 у справі №826/14615/16, від 15.05.2019 у справі №826/9948/16, від 17.09.2021 у справі №826/10423/17 .
Отже, у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов`язково за рахунок надання в оренду майна і земельної ділянки.
У ході судового розгляду встановлено, що позивач є платником єдиного податку ІІІ групи, який здійснює різні види господарської діяльності згідно КВЕД, зокрема: 52.10 Складське господарство, 77.33 Надання в оренду офісних машин і устатковання, у тому числі комп`ютерів, 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів.
Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:0039, загальною площею 0,1145 га з цільовим призначенням: для обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1», належить з 18.04.2013 фізичній особі ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається та підтверджується позивачем , що ФОП   ОСОБА_1 надає в оренду іншим суб`єктам господарювання нерухоме майно – нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_2 за договорами оренди, а саме: № 0101001 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; № 0101005 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; № 0101003 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; № 0103001 від 01.03.2017 між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2 та № 0112001 від 01.12.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2. 
Інша частина складського приміщення за вищевказаною адресою використовуються для розміщення електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстату, офісної техніки, вантажопасажирського автомобіля марки Volkswagen Transporter, а саме  використовувала у якості складських приміщень та місць зберігання верстаків та транспортних засобів, що передаються в оренду за наступними договорами: договір відповідального зберігання № 1 від 01.07.2020 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 ; договір оренди лазерної установки № ЛУ-1 віл 05.05.2015 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 ; договір оренди офісних меблів № ОМ-1 від 01.08.2017 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 ; договір оренди верстату № 11/13/02 від 01.11.2013 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 ; договір оренди електроштабелера № 11/13/01 від 01.11.2013 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 ; договір оренди офісної техніки № ОТ-1 від 01.12.2014 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 ; договір оренди складського обладнання № 01/01/17 від 01.01.2017 між ТОВ “Торговий дім “ПК Індустрія” та ФОП ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що надані позивачем як до суду першої так і до суду апеляційної інстанцій документи  не підтверджують використання належної йому земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 у здійсненні господарської діяльності.
Підтвердженням використання об`єкта нерухомості протягом звітного (податкового) періоду за призначенням у господарській діяльності є первинні документи бухгалтерського обліку. Первинні документи, за умови ідентифікації їх з об`єктом нерухомості, підтверджують використання такого об`єкта в господарській діяльності платника єдиного податку.
Відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку – фізичної особи підприємця за 2019 рік дохід отриманий від надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; за 2020 рік – складське господарство. 
Відповідач звертає увагу , що згідно інформації щодо реєстрації податкових накладних дохід ОСОБА_1 отриманий саме від оренди складського приміщення. 
Відповідно до п. 8.1 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 із змінами та доповненнями (далі - Порядок №1588), платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому розділу VIII Порядку № 1588.
Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП (далі - Повідомлення за формою № 20-ОПП) подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків (абзац перший пункту 8.4 розділу VIII Порядку № 1588).
Відповідно до наданої інформації за формою 20-ОПП зазначено лише автомобіль Volkswagen Transporter, який здається в оренду, при цьому , об`єктом оподаткування земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 не зазначено.
Нежитлова будівля літ. “Д-1”, що розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_2 використовується у підприємницькій діяльності позивача.
Надані позивачем документи свідчать , що фактично в господарській діяльності позивача використовуються належні приміщення (нежитлова будівля), транспортні засоби та устаткування, а не земельна ділянка. 
Посилання позивача на використання частини земельної ділянки для забезпечення протипожежного захисту території,  відведення частині для спільного користування Орендарів/Суборендарів та їх контрагентів, а також Позивача (зокрема, але не виключно: для паркування транспортних засобів, здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, відведено місце для збору сміття та подальшого його вивезення, тощо) не є належним доказом використання земельної ділянки саме у господарській діяльності.
Тобто , доказів використання саме земельної ділянки у господарській діяльності ОСОБА_1 протягом 2019-2020  не надала.
При цьому, колегія суддів зазначає, що використання приміщення (нежитлова будівля) на земельній ділянці в господарській діяльності позивача не є підставою для звільнення його від сплати земельного податку, оскільки фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлове приміщення (нежитлова будівля), а не сама земельна ділянка.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 826/17360/16 , від 22 квітня 2024 року по справі № 560/2530/22.
Також, колегія суддів враховує , що статтею 284 Податкового кодексу визначено особливості оподаткування плати за землю. 
Так, згідно п. 284.3 ст. 284 Податкового кодексу якщо платники податку, які користуються пільгами з цього податку, надають в оренду земельні ділянки, окремі будівлі, споруди або їх частини, податок за такі земельні ділянки та земельні ділянки під такими будівлями (їх частинами) сплачується на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території.
Стаття 297 Податкового кодексу визначає особливості нарахування, сплати та подання звітності з окремих податків і зборів платниками єдиного податку.
Відповідно до норм підпункт 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодекс в редакції станом на 2019 рік платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
В подальшому , з 01.07.2020 згідно Закону України № 466-ІХ підпункт 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу викладено в такій редакції:
"4) податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва".
Таким чином, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує умови, порядок та механізм їх сплати, а також, встановлює можливість звільнення від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів податку на майно (в частині земельного податку) та  відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою. 
При цьому, вимоги п. 284.3 ст. 284 Податкового кодексу визначають особливості оподаткування платою за землю та встановлюють підстави за якими  платники податку, які користуються пільгами з цього податку повинні сплачувати такий податок на загальних підставах.
При розгляді даної справи ФОП   ОСОБА_1 вказує , що протягом 2019-2020 надала в оренду іншим суб`єктам господарювання нерухоме майно – нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв`язку з тим, що він є суб`єктом господарювання та перебуває спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності не підтвердились.
Доводи позивача та суду першої інстанції із посиланням на постанову Харківського окружного адміністративного суду  від 22.12.2016 у справі № 820/6123/16, в якій суть спору є аналогічним даній справі та має приюдиційний характер є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, також апеляційним судом встановлено, що рішення у справі № 820/6123/16 стосується податкових повідомлень-рішень Центральної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області від 19 жовтня 2016 року № 6625 - 1303, № 6625 - 1303/1, № 6625 - 1303/2, № 6625 -1303/3 із земельного податку на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:02:016:0039, загальною площею 0,1145 га з цільовим призначенням: для обслуговування нежитлової будівлі літ. “Д-1” за попередні роки, тобто не може бути преюдиційним при вирішенні даної справи, оскільки предметом розгляду даної справи є податкові повідомлення-рішення від 18.09.2024 за № 2408122-2405-2030-UA63120270000028556, № 2408123- 2405-2030-UA63120270000028556, за якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання із сплати земельного податку з фізичних осіб: - за 2019 рік – 148 743,61 грн; - за 2020 рік – 172 734,84 грн., тому доказовою базою для можливості звільнення позивача від сплати земельного податку з фізичних осіб є саме  використання земельної ділянки для проведення господарської діяльності саме у 2019 рік  та у 2020 рік.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.
Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним рішення № 38684/6/99-00-06-01-02-06 від 25.12.2024 Державної податкової служби України щодо відмови у задоволенні скарги фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Отже, з наведених процесуальних норм вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Проте, оскаржуване рішення Державної податкової служби України з питань розгляду скарг не створюють жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав Позивача, а тому не є рішеннями суб`єкта владних повноважень (актом індивідуальної дії) в розумінні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідно не порушують права свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин.
Такі оскаржувані рішення Державної податкової служби України з питань розгляду скарг самі по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а відтак безпосередньо не порушують права та інтереси позивача.
Зазначений висновок підтверджується численною практикою Верховного Суду висвітленою у постановах від 11.06.2019 по справі № 826/24656/15, від 18.06.2019 по справі №826/7961/16, від 24.06.2019 по справі № 826/11001/15, від 06.02.2020 по справі № 810/101/16, від 30.01.2021 по справі №240/9304/19, від 05.10.2022 по справі 810/1953/16, від 23 лютого 2023 року у справі №420/9924/20.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення № 38684/6/99-00-06-01-02-06 від 25.12.2024 Державної податкової служби України щодо відмови у задоволенні скарги фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 не створює для позивача жодних правових наслідків у вигляді зміни або припинення його прав чи обов`язків, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
За приписами п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 по справі № 520/677/25  скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    І.М. Ральченко   	
Повний текст постанови складено  30.07.2025 року