ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" серпня 2025 р.           Справа№ 910/1031/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Шапрана  В.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025
у справі № 910/1031/25 (суддя Головіна К. І.)
за позовною заявою Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амікум Плюс" 
про стягнення 936,00 грн,
ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернувся Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амікум Плюс" (далі - ТОВ "Амікум Плюс", відповідач) про стягнення штрафних санкцій в сумі 936,00 грн за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 84 від 25.06.2024.
Позов обґрунтований тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору про закупівлю в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим позивач нарахував ТОВ "Амікум Плюс" штрафні санкції. У позові Департамент просить стягнути з ТОВ "Амікум Плюс" штрафні санкції у сумі 936,00 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 у справі № 910/1031/25 в позові  відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (через систему «Електронний суд») звернувся з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 у справі № 910/1031/25 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте внаслідок не повного з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи. Викладені судом у рішенні висновки, не відповідають встановленим обставинам справи, а оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2025, матеріали апеляційної скарги Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по справі № 910/1031/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Андрієнко В.В., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
05.06.2025 відповідачем був поданий відзив на апеляційну скаргу у якому він просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення місцевого господарського суду залишити без змін. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржниками доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.   
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.06.2024 між Департаментом охорони здоров`я (замовник) та ТОВ "Амікум Плюс" (учасник) був укладений договір № 84 про закупівлю товарів за державні кошти (далі - договір), за умовами якого учасник зобов`язується у 2024 році поставити замовнику, а замовник - прийняти та оплатити товар - 15880000-0 Спеціальні продукти харчування, збагачені поживними речовинами (Продукти лікувального харчування для хворих на спінальну м`язову атрофію, 1 найменування), зазначені в специфікації (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2 договору найменування, кількість, ціна за одиницю та загальна сума товарів зазначені в специфікації (додаток 1).
Згідно з п. 3.1 договору сума цього договору становить 651 240,00 грн, у тому числі ПДВ: 108 540,00 грн (ціна договору визначається з урахуванням розділу V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України).
Пунктом 5.1 договору сторони погодили, що строк поставки товарів: протягом 2024 року (не більше 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника, але не пізніше 27.12.2024).
Відповідно до п. 5.2 договору місце поставки товарів: заклади охорони здоров`я м. Києва. Сторони дійшли згоди, що місце поставки товарів визначається відповідно до розподілу, затвердженого відповідним наказом замовника.
За умовами підпункту 6.3.1 договору учасник зобов`язаний забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим договором.
Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань учасник сплачує замовнику штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми непоставленого товару за кожний день затримки.
Згідно з п. 10.1 договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до 27.12.2024 року, але у будь-якому випадку до повного виконання замовником своїх зобов`язань, в частині оплати вартості товарів - відповідно до пункту 4 договору. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце лід час дії цього договору (п. 10.2 договору).
Також у додатку 1 (специфікація) сторони узгодили, зокрема, найменування предмета закупівлі, торгівельну назву товару, країну виробника, а також кількість та ціну товару, а саме: продукт лікувального харчування для хворих на спінальну м`язову атрофію, Нутрідрінк Компакт з харчовими волокнами або еквівалент, у кількості 603 000 мл суміші на загальною вартістю 651   240,00 грн (разом із ПДВ).
За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 Глави 30 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Із матеріалів справи вбачається, що 03.07.2024 Департамент охорони здоров`я міста Києва звернувся до відповідача із заявкою № 061-219/уо на постачання продуктів лікувального харчування для хворих на спінальну м`язову атрофію, в якій просив постачальника здійснити поставку обумовленого в договорі товару.
При цьому з додатку до заявки вбачається, що поставка повинна здійснюватися до КНІІ «Олександрівська клінічна лікарня м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 
Вказану заявку відповідач отримав 03.07.2024.
Також судом встановлено, що 11.07.2024 та 18.07.2024 відповідач здійснив поставку товару на загальну суму 651  240,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних № АП-Рн-0000245 від 11.07.2024 на суму 321  840,00 грн та № АП-Рн-0000267 від 18.07.2024 на суму 329  400,00 грн.
Позивач, вважаючи, що ТОВ "Амікум Плюс" порушило строк поставки товару, нарахував відповідачу на підставі п. 7.2 договору пеню як штрафну санкцію в сумі 936,00 грн за період з 14.07.2024 по 17.07.2024.
У подальшому, з метою досудового врегулювання спору, Департамент звернувся до ТОВ "Амікум Плюс" із претензією № 061-8964 від 25.09.2024, в якій просив відповідача сплатити цю пеню за прострочення зобов`язання.
У відповідь на зазначену претензію в листі № 33 від 18.10.2024 ТОВ "Амікум Плюс" вказало, що не вбачає в свої діях порушення договірних зобов`язань, що зумовлює відсутність підстав у Департаменту нараховувати штрафні санкції.
У позові Департамент стверджує, що відповідно до п. 5.1 договору кінцевий строк поставки товару необхідно визначати не пізніше 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника, проте, відповідач вважає, що вказаним пунктом договору встановлено альтернативний строк поставки, тобто не пізніше 27.12.2024.
Колегія суддів відзначає, що спір між сторонами у межах даної справи виник у зв`язку з неоднаковим тлумаченням змісту пункту 5.1 договору щодо строку (терміну) виконання ТОВ "Амікум Плюс" зобов`язання щодо поставки товару та, як наслідок, притягнення відповідача до відповідальності за несвоєчасну поставку у формі стягнення штрафних санкцій.
За приписами частини 2 статті 267 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.
Тобто строк (термін) поставки товару визначається сторонами у договорі.
Згідно з п. 5.1 укладеного сторонами договору строк поставки товарів визначено протягом 2024 року (не більше 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника, але не пізніше 27.12.2024).
Відповідно до статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.
Суд може тлумачити правочин, розглядаючи справу за будь-якою позовною вимогою, що слідує із цього правочину, або за окремим позовом, предметом якого є вимога про тлумачення правочину (правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 915/692/19, від 05.02.2020 у справі № 910/15161/18, від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, від 19.12.2023 у справі № 925/1205/22, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 757/5305/13-ц, від 11.10.2023 у справі № 753/13820/16-ц, від 13.03.2024 у справі № 686/16312/22).
Статтею 213 ЦК України передбачено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) (частина 1).
Згідно з частиною 3 статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина 4 статті 213 ЦК України).
У частинах третій та четвертій   статті 213 ЦК України визначені загальні правила тлумачення змісту правочину, які умовно можна поділити на три рівні.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першим підходом не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (у разі безрезультатності перших двох) є врахування: а) мети правочину; б) змісту попередніх переговорів; в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою); г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення.
Така правова позиція викладена у постанові великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 753/22010/14-ц, від 10.04.2019 у справі № 916/2500/15, постанови об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, від 05.12.2022 року у справі № 753/8945/19.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України).
Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).
Дослідивши пункт 5.1 договору, колегія суддів дійшла висновку, що в ньому закріплено строк (не більше 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника) та одночасно термін виконання зобов`язання (не пізніше 27.12.2024), які не узгоджуються між собою   та протирічать одне одному.
Аналіз змісту договору свідчить, що правила, встановленні   статтею 213 ЦК України,   не дозволяють визначити справжній зміст відповідної умови договору поставки щодо своєчасного виконання зобов`язання щодо передання товару, тому потрібно застосовувати тлумачення "contra proferentem".
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).
Схожа правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №753/11000/14-ц від 18.04.2018.
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У даному випадку зі змісту договору поставки вбачається, що оплата товару здійснюється за рахунок державних коштів та, відповідно, вказаний правочин був розроблений замовником - Департаментом, відтак, саме останній несе ризик щодо нечіткості визначення строку/терміну виконання поставки товару.
Статтею 610 ЦК України   визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 3 частини 1 статті 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (частина 1 статті 218 ГК України).
Судом вже встановлено, що обумовлений сторонами товар був поставлений позивачу 11.07.2024 та 18.07.2024, тобто у строк до 27.12.2024, що передбачено договором, тому   доводи Департаменту про неналежне виконання відповідачем умов договору в частині своєчасного передання товару є безпідставними, відтак, вимога про стягнення з останнього штрафних санкцій за порушення терміну поставки товару є необґрунтованою.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов   Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволенню не підлягає.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 по справі № 910/1031/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судовий збір, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 по справі № 910/1031/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 по справі № 910/1031/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
4.  Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Андрієнко 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Шапран