ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2863/25 Справа № 182/2716/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року                                                         м.Кривий Ріг        

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді БондарЯ.М.
суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.
сторони
позивач–  ОСОБА_1 
відповідач-  ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року, ухвалене суддею Кобеляцькою- Шаховал І.О. в м.Нікополі Дніпропетровської області, (відмості про дату складення повного судового відсутні),
УСТАНОВИВ

У травні 2024 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та відповідачем по справі 11 липня 2020 року було укладено шлюб, який вони зареєстрували у Нікопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 204. 
Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 182/5977/23 шлюб між ними було розірвано. 
Після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати з нею та перебуває на її утриманні. 
При цьому, позивачка вказує, що вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, але за станом здоров`я та медичними показаннями дитина потребує догляду до досягнення нею шести років. 
Соціальної допомоги на її утримання від держави не отримує, а тому має невеликий прибуток і перебуває у тяжкому матеріальному становищі. Однак, відповідач є військовослужбовцем ЗСУ, має добрий дохід, змогу і обов`язок утримувати її до досягнення дитиною шестирічного віку, однак, добровільно цього робити не бажає. 
Тому, на підставі викладеного, позивачка змушена звернутись до суду та просить постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця м.Нікополя Дніпропетровської області, на її користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шестирічного віку, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.
Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого було допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач вважає, що наданими нею доказами: копією довідки про медичну потребу дитини у догляді до 02.06.2024, копією такої самої довідки у строк до 01.12.2024; копіями відповідних наказів про надання позивачці відпусток, заявлені позовні вимоги доведені в повному обсязі.
Вказує, що найкращі інтереси хворої дитини якраз і полягають у тому, щоб перебувати під доглядом своєї матусі, яка жертвує усім, аби її дитина виросла здоровою та щасливою. При цьому ні вона, ні сама дитина не мають бідувати, а батько має компенсувати ті втрати, які зазнає матір через неможливість виходу на роботу.
Скаржник зазначає, що, у своєму рішенні так і не висвітлив, чим саме нова вагітність позивачки є перешкодою для стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною від попереднього шлюбу певного віку. І це при тому, що позивачка добросовісно уточнила свої позовні вимоги, обмежила їх часовими рамками перебування у відпустці по догляду та доброчесно сповістила про отримання іншого виду відпустки, вже по догляду за дитиною від другого шлюбу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. При цьому, звертає увагу на те, що всі доводи апеляційної скарги зводяться до образ та принижень суду та судді, що ухвалив рішення, яким їй відмовлено у позові. Своєю апеляційною скаргою позивачка дає знати, що навіть уяви не має про загальновідомі пристойності та вимоги до офіційних документів.
Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року було розірвано. 
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Матеріалами справи встановлено, що дитина проживає з матір`ю, при цьому, у відповідності до витребуваних матеріалів, судовим наказом Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2023 року з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дитини, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину певного віку, щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, враховуючи вимоги закону, виходив з того що обставини, передбачені ст.84 Сімейного кодексу України, судом не встановлені, позивачем не доведені, будь-які інші посилання чи докази, що дитина потребує індивідуального догляду матері, внаслідок чого позивачка має право від відповідача отримувати аліменти на своє утримання по досягненню дитиною шести років, судом не вбачається, відповідно пред`явлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивачки, викладеними в апеляційній скарзі. 
Відповідно до положень ч.2, ч.3, ч.4 ст.84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до норм ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення.
Як на підставу звернення до суду з даним позовом, позивачка посилалася на те, що дитина за станом здоров`я, у зв`язку з медичними показниками, потребує постійного догляду, що позбавляє її можливості працевлаштуватися та отримувати дохід. А відповідач, перебуваючи в складі Збройних Сил України, має можливість забезпечувати як її, так і дитину. 
Проте, вимогами чинного законодавства чітко визначений порядок та умови надання матеріальної допомоги по досягненню дитиною шести років. 
Як правильно зазначив суд першої інстанції для застосування положень ст.84 СК України, позивачем належними та допустимими доказами повинно бути доведено, що дитина має вади фізичного або психічного розвитку.
Відповідно до змісту ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-якідані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до змісту ст.ст. 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд першої інстанції дослідивши надані позивачем докази: довідку №86 від 22 листопада 2023 року про потребу дитини у домашньому догляді, яка дійсна до 01.06.2024 року, а також Витяг з наказу від 02.12.2023 №35/01-09 к/тр виданий КЗ дошкільної освіти (Ясла-Садок) №54 «Антошка» про надання ОСОБА_5  безкоштовної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 02 грудня 2023 року по 01 червня 2024 таВитяг з наказу від 30.05.2024 №14/01-09 к/тр виданий КЗ дошкільної освіти (Ясла-Садок) №54 «Антошка» про надання ОСОБА_5 безкоштовної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 02 червня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також Довідку №16 від 15 травня 2024 року про потребу дитини у домашньому догляді, яка дійсна до 01.12.2024 року, дійшов вірного й обґрунтованого висновку, що ці докази належним чином не підтверджують те, що дочка сторін потребує догляду аж до досягнення нею 6-річного віку, а підтверджує потребу дитини у домашньому догляді лише 01.12.2024 року.
Отже надані позивачем докази не містить висновків компетентної лікарської комісії, які б давали змогу, не вдаючись до припущень, зробити категоричний і однозначний висновок про наявність підстав для особливого догляду за дитиною до досягнення нею 6 років, і відповідно надавати позивачці на цей період утримання відповідача.
Тому колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність вимог щодо стягнення аліментів на утримання жінки, з якою проживає дитина, відразу до досягнення дитиною шести років.
Таким чином, колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі, які по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду та переоцінкою доказів, які були оцінені судом та яким надана відповідна правова оцінка.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні підстави.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 червня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

О.І. Корчиста