ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3760/25 Справа № 211/5232/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 211/5232/24 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Прохоров Олександр Олександрович, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д. М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 грудня 2024 року,
УСТАНОВИВ:
В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес», про визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення коштів. 
В обґрунтування вимог позивач посилалась на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . 
Після смерті батька позивача відкрилась спадщина. 
03 листопада 2023 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Умріхіною К.А. було відкрито спадкову справу № 42/2023 щодо спадкування майна після померлого ОСОБА_3 . 
У подальшому, 04 червня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Умріхіною К.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 42/2023, зареєстровано в реєстрі за № 528. 
Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцями майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Спадкове майно згідно даного свідоцтва про право на спадщину, складається з 1/2 частини двокімнатної квартири, загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кучман І.І. за реєстровим номером № 2430. 
Таким чином, позивачу видано свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину вищезазначеної квартири. 
Окрім того, приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Умріхіною К.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на транспортний засіб. 
Отже, позивач є належним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 , що підтверджують видані свідоцтва про право на спадщину за законом. 
У той же час, до складу спадщини входить майно, права на які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, проте не були ним оформлені за життя. 
Так, ОСОБА_4 мав права на окремий гараж № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) у Гаражно-будівельному кооперативі «Прогрес», який знаходиться по вул. Дніпровське шосе, 17 у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. 
Відповідно до заяви від 11 травня 2003 року батька позивача було прийнято до складу членів ГБК «Прогрес». У подальшому ОСОБА_3 належним чином, повністю та своєчасно сплачував членські внески. Вказані обставини підтверджуються копією Картки обліку гаражів щодо гаражу № НОМЕР_3, заведеної на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , що співпадає з місцем реєстрації відповідача. Згідно зі змістом заяви від 11 травня 2003 року ОСОБА_3 звернувся до голови ГБК «Прогрес» з проханням прийняти його до складу кооперативу у зв`язку із придбанням гаражу № НОМЕР_1 . Отже, ОСОБА_3 , за життя, набув прав власності на гараж № НОМЕР_3 у ГБК «Прогрес» у Довгинцівському районі м. Кривого Рогу, але не вжив належних заходів для оформлення відповідних правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на гараж. Тому право на спадкування спірного гаражу № НОМЕР_3 в ГБК «Прогрес» у Довгинцівському районі м.Кривого Рогу мають в рівних частках позивач та відповідач, як дружина спадкодавця. 
Крім того, ОСОБА_3 загинув як військовослужбовець під час виконання обов`язків, пов`язаних із захистом Батьківщини у складі Збройних Сил України. 
Згідно з вимогами чинного законодавства, належні йому до виплати розміри грошового забезпечення були нараховані та виплачені вже після смерті. 
Згідно листа військової частини НОМЕР_4 від 09 липня 2024 року, вих. № 1/570, солдата ОСОБА_3 було виключено зі списків особового складу військової частини 16 жовтня 2023 року, знято з грошового забезпечення 21 жовтня 2023 року. Відповідно до Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 11/2023 - 10/2024 ОСОБА_3 , в грудні 2023 року йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення на суму 151 429,25 грн, у лютому 2024 року - на суму 5 602,48 грн. 
Таким чином, спадкодавцеві було виплачено грошове забезпечення на загальну суму 157 031,74 грн. У той же час, як було повідомлено позивачу приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Умріхіною К.А., станом на дату видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на інше майно, яке належало спадкодавцеві, у нотаріуса була наявна інформація про відсутність будь-яких грошових коштів на банківських рахунках спадкодавця. 
Позивач вважає, що, оскільки спадкодавець мав право на отримання грошового забезпечення на момент смерті, однак, воно було виплачене йому вже після смерті, грошове забезпечення входить до складу спадщини.
На підставі наведеного вище, позивач просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину гаража, на грошове забезпечення військовослужбовця, виплачене після смерті ОСОБА_3 , та стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 78 515 грн 87 коп.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року в задоволені позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Прохоров О.О., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що приймаючи в якості доказу у справі довідку № 07 від 11 грудня 2024 року щодо гаражу № НОМЕР_1 , видану головою правління ГБК «Прогрес» ОСОБА_5 , відповідно до якої саме ОСОБА_6 , 1982 року, досі є членом ГБК «Прогрес», суд не прийняв до уваги пояснення представника позивача про те, що довідка була надано головою ГБК «Прогрес», який пояснив, що довідка є шаблонною, заздалегідь роздрукованою, до якої лише вносяться дані щодо особи, яка користується/користувалася гаражем, номер гаражу. Основна мета такої довідки: підтвердити факт внесення членом кооперативу пайового внеску, що свідчить про набуття такою особою права власності на гараж у кооперативі. 
В той же час надані позивачем докази підтверджують, що ОСОБА_6 набув право власності на спірний гараж № НОМЕР_1 у ГБК «Прогрес» внаслідок сплати ним пайового внеску, а у 2003 році продав гараж за усним договором купівлі - продажу, без укладання його в письмовій формі з нотаріальним посвідчення, ОСОБА_3 , який сплачував членські внески на користь ГБК «Прогрес». Тобто ОСОБА_3 , набув право власності на спірний гараж № НОМЕР_1 , але за життя не зареєстрував його у встановленому законом порядку, що стало перешкодою до його включення до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 .
Також з картки обліку гаражів ГБК «Прогрес» щодо гаражу № НОМЕР_1 вбачається, що принаймні з 2014 року вказаним гаражем користувався та сплачував за нього членські внески саме ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (адреса реєстрації Відповідача). Згори на картці обліку тим же почерком, що й записи про користувача гаражу № НОМЕР_1 , вчинено також запис імені «ОСОБА_2» (співпадає з іменем відповідача) та номери телефону.
Також в судовому засіданні в суді першої інстанції відповідачем по справі підтверджений факт користування нею спірним гаражем.
Крім того апелянт зазначає, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 не визначено право власності та спадкування грошового забезпечення військовослужбовця після його гибелі, оскільки це визначається Цивільним кодексом України, який має вищу юридичну силу. Натомість Порядок № 260 встановлює лише, кому мають бути перераховані суми грошового забезпечення, оскільки такі кошти не можуть бути перераховані військовослужбовцю, який загинув. В той же час, стаття 1227 Цивільного кодексу України в даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки не охоплює випадки спадкування грошового забезпечення військовослужбовця. Відтак грошове забезпечення померлого ОСОБА_3 , входить до складу спадкового майна.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання відповідача, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника - адвоката Прохорова О.О., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 та її представника - адвоката Морозова Є.Є., які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_2 та відповідно батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (а.с.8,9,59,67).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/2 частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортний засіб - автомобіль марки DAEWOO SENS, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 (а.с.63,73-76).
Спадкоємцями першої черги є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які у встановленому законом порядку подали заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Умріхіної К.А., внаслідок чого була відкрита спадкова справа № 42/2023 (а.с.54,64,77).
04 червня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Умріхіною К.А. було видані свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу та відповідачу, кожній окремо, а саме про право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на транспортний засіб марки DAEWOO SENS, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 .
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення коштів, позивач посилалася на те, що ОСОБА_4  мав права на окремий гараж №  НОМЕР_3 у Гаражно-будівельному кооперативі «Прогрес», який знаходиться по вул. Дніпровське шосе, 17 у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області , проте вказаний гараж не був включений до спадкової маси. Крім того, спадкодавець мав право на отримання грошового забезпечення на момент смерті, однак, воно було виплачене йому вже після смерті, грошове забезпечення входить до складу спадщини.  
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину гаража, суд першої інстанції виходив з того, що при матеріали справи не містять доказів того, чи був ОСОБА_3 , станом на дату смерті, членом ГБК «Прогрес», оскільки надані стороною позивача докази суперечать один одному, крім того, матеріали справи не містять правовстановчих документів на спірний гараж. З цієї ж причини дане спадкове майно не було включено до спадкової маси. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Відповідно до п. 8 (а) постанови Пленуму Верховного суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти щодо нього інші угоди, що не заборонені законом.
Правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначено Законом України від 10 липня 2003 року № 087-IV «Про кооперацію».
Стаття 10 Закону України «Про кооперацію» визначає, що членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності. Кооператив зобов`язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство.
Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу (стаття 11 Закону України «Про кооперацію»).
Згідно із положеннями статті 19-1 зазначеного Закону Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Позивачем, як на підставу задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину гаража, надані копії заяв від 11 березня 2003 року та від 11 травня 2003 року (а.с.14,15), відповідно до змісту яких ОСОБА_6 просить голову правління ГБК «Прогрес» виключити його з членів ГБК у зв`язку з продажем гаражу № НОМЕР_1 ; а ОСОБА_3 , у свою чергу, просить прийняти його до членів кооперативу. Надано карточку обліку гаражів, гараж № НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_3 , яка свідчить про сплату за період з 2014 року по 2022 року витрат на утримання гаражу (а.с.16).
Однак, як вбачається з копії довідки № 07 від 11 грудня 2024 року щодо гаражу № НОМЕР_1 , виданої головою правління ГБК «Прогрес» ОСОБА_5 , долученої до матеріалів справи представником позивача, ОСОБА_6 , 1982 року, є членом ГБК «Прогрес», за ним закріплено місце під забудову та гараж № НОМЕР_1 . Пайовий внесок сплачений в повному обсязі, відповідно до вимог Статуту ГБК «Прогрес». Заборгованість станом на 11 грудня 2024 року відсутня. Земельна ділянка під забудову ГБК «Прогрес» виділена на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради № 527 від 13 листопада 1996 року (а.с. 117).
На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при дослідженні доказів неможливо достовірно встановити, чи був ОСОБА_3 , станом на дату смерті, членом ГБК «Прогрес», оскільки надані стороною позивача докази суперечать один одному, крім того, матеріали справи не містять правовстановчих документів на спірний гараж. З цієї ж причини дане спадкове майно не було включено до спадкової маси. 
Матеріалами справи та письмовими доказами у справі встановлено, що саме ОСОБА_6 був членом даного кооперативу, і саме він сплатив пайовий внесок у повному обсязі, але імовірно 11 березня 2003 року продав спірний гараж, а договір купівлі-продажу був укладений в усній формі. При цьому заява від 11 березня 2003 року не містить даних щодо нового володільця гаражу. 
Доводи апеляційної скарги представника позивача про неправильність висновків суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів того, чи був ОСОБА_3 , станом на дату смерті, членом ГБК «Прогрес», колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
При цьому посилання апелянта на те, що суд не прийняв до уваги пояснення представника позивача про те, що довідка була надано головою ГБК «Прогрес», який пояснив, що довідка є шаблонною, заздалегідь роздрукованою, до якої лише вносяться дані щодо особи, яка користується/користувалася гаражем, номер гаражу а основною метою такої довідки є підтвердження факту внесення членом кооперативу пайового внеску, що свідчить про набуття такою особою права власності на гараж у кооперативі, оскільки такі пояснення представника позивача не спростують довідки № 07 від 11 грудня 2024 року щодо гаражу № НОМЕР_1 , виданої головою правління ГБК «Прогрес» ОСОБА_5 . 
Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що факт користування відповідачем спірним гаражем не підтверджує право власності померлого ОСОБА_3 на нього.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на грошове забезпечення військовослужбовця, виплачене після смерті ОСОБА_3 та стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 78 515 грн 87 коп, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог чинного законодавства військовою частиною НОМЕР_4 було нараховано грошове забезпечення ОСОБА_3 та виплачене його дружині ОСОБА_2 як члену сім`ї. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом. 
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 11/2023 - 10/2024 ОСОБА_3 , в грудні 2023 року йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 151 429,25 грн, у лютому 2024 року - на суму 5 602,48 грн. 
Позивач вважає, що оскільки спадкодавцеві було виплачено грошове забезпечення на загальну суму 157 031,74 грн вже після його смерті, таке грошове забезпечення має входити до спадкової маси. 
Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями позивача, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Як вбачається з Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 11/2023 - 10/2024 ОСОБА_3 , померлому було нараховано: оклад за військовим званням та посадовий оклад, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавку за вислугу років, надбавку за особливі умови проходження служби, премію) та одноразові додаткові види грошового забезпечення (матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, допомога на поховання, допомога на поховання оподаткована, винагорода додаткова).
Крім того, як вбачається з Довідки, військової частиною було нараховано та виплачено допомогу на поховання та допомогу на поховання оподаткована, які у жодному разі не може бути включена до спадкової маси.
Згідно із частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Розділ XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260) регулює виплату грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Згідно із пункту 1 розділу XXX Порядку № 260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 2 розділу XXX Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення, у тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Також у вказаному пункту зазначено, що компенсація за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців, у разі їх загибелі (смерті), виплачується відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2024 року № 37 (далі - Порядок № 37).
Пунктом 2 Порядку № 37 визначено, що у разі загибелі (смерті) військовослужбовців грошова компенсація за всі невикористані ними за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи A I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», виплачується членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, зазначеним в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.
Згідно із абзацом четвертим пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Отже, відповідно до наведених вище вимог чинного законодавства військовою частиною НОМЕР_4 було нараховано грошове забезпечення ОСОБА_3 та виплачене його дружині - ОСОБА_2 , тому вказане грошове забезпечення не входить до складу спадкової маси.
Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 не визначено право власності та спадкування грошового забезпечення військовослужбовця після його гибелі, оскільки це визначається Цивільним кодексом України, який має вищу юридичну силу колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 чітко визначено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, в першу чергу дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає - іншим особам, зокрема повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. Лише у разі відсутності зазначених осіб, належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям, відповідно до чинного законодавства України.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Прохоров Олександр Олександрович, залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 10 червня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: